Постанова

Іменем України

18 березня 2021 року

м. Київ

справа №522/12967/16-ц

провадження №61-18734св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у складі колегії суддів Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (далі - ДП «Одеський морський торговельний порт») про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (далі - ДП «Одеський морський торговельний порт», третя особа - ОСОБА_2 , з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності від 24 грудня 2015 року, видане державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об`єкт нерухомого майна - будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником Ѕ частини нежилих приміщень загальною площею 457,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_3 договору дарування від 17 грудня 2015 року.

Після набуття права власності ОСОБА_1 не здійснював будь-яких дій, спрямованих на відчуження вищевказаного майна.

24 грудня 2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» отримало свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого увійшла частина майна, яке належить позивачу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2015 року, видане державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об`єкт нерухомого майна - будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1 215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , скасовано, справу у зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року у складі судді Бондар В. Я. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2015 року, видане державі Україні в особі Міністерства інфраструктури України, на об`єкт нерухомого майна - будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1 215 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії від 24 грудня 2015 року, видане державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об`єкт нерухомого майна будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки територія, на якій знаходиться належне йому нежитлове приміщення, незаконно включена до права власності Держави.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу ДП «Одеський морський торговельний порт» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону площею 1215 кв.м було видане державним реєстратором з дотриманням пункту 51 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, який був чинним на час видачі вказаного свідоцтва.

Державна реєстрація права державної власності на будівлю пасажирського павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , проведена на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Тартачної К. М. від 08 грудня 2014 року, яке є чинним та у встановленому законом порядку не спростовано і не скасовано.

Державний реєстратор 08 грудня 2014 року під час прийняття рішення про реєстрацію права власності Держави із відкриттям розділу та видачею свідоцтва про право власності на спірний об`єкт перевірив відсутність суперечностей між заявленими Державою та зареєстрованими іншими особами правами та не знайшов підстав для відмови у державній реєстрації права.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції не враховано, що право власності Держави зареєстровано згідно вимог законодавства України 12 листопада 2014 року, тобто у будь-якому разі раніше, ніж у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухомий об`єкт, на який він посилається - 17 грудня 2015 року.

Проведення у 2015 році державної реєстрації за державою Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не є моментом виникнення у Держави права власності, яке виникло ще в 1959 році, а має на меті отримання Державою як власником правовстановлюючого документа нового зразка.

Державна реєстрація права державної власності, в особі Міністерства інфраструктури України, відбулася саме 12.11.2014 р., що підтверджується змістом долученої до справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2017р. та пунктом 23 Порядку про державну реєстрацію, відповідно до якого датою і часом державної реєстрації речових прав вважаються дата і час реєстрації заяви в базі даних про реєстрацію заяв і запитів, а не час видачі свідоцтва про право власності.

Оскільки на кожний об`єкт нерухомого майна відкрито окремий розділ, який містить опис нерухомого майна та його складових, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що до складу одного об`єкту нерухомого майна входить інший.

Тобто, оскільки описи даних об`єктів, який міститься в інформаційних довідках з ДРРП та технічних паспортах, є різними, а права сторін у даній справі оформлені на різні об`єкти нерухомості з різними адресами, то слід дійти висновку, що права ОСОБА_1 жодним чином не порушені видачею на ім`я державі Україні, в особі Міністерства інфраструктури України, свідоцтва про право власності на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею

1 215 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд виходив з того, що визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке було оформлено на майно державної форми власності за Державою Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, про що ставить питання позивач ОСОБА_1 , може призвести лише до внесення змін до записів розділу, який відкритий на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та жодним чином не вплине на обсяг прав власності ОСОБА_1 на інші об`єкти, зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, позивачем ОСОБА_1 належним чином не доведено, яка саме частина належного йому майна увійшла до майна Держави, враховуючи відсутність поділу з виділенням в натурі нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , між їх співвласниками: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен із яких має право на Ѕ ідеальної частки у праві спільної часткової власності на вказані нежитлові приміщення.

Матеріали справи не містять будь-якого підтвердження права позивача на земельну ділянку, розташовану під житловими приміщеннями ОСОБА_1 загальною площею 457,1 кв. м, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_2 уд першої інстанції не встановив правовий режим земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення, площею 457,1 кв. м, та які ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 , то в останнього не виникло ні право користування, ні право власності на цю земельну ділянку, оскільки такого права не мала і попередній власник - ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з висновками апеляційного суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що незаконність запису в інвентаризаційній картці вбачається із судового рішення, яке набрало законної сили (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2020 року у справі № 815/5295/16), яким встановлено, що у 2013 році до будівлі пасажирського павільйону було здійснено самочинну добудову додаткових приміщень розміром 81,4 кв. м, внаслідок чого його загальна площа збільшилась з 63,6 кв. м до 145 кв. м, але вказана добудова була здійснена не відповідачем, а ТОВ «Дерева раю», а отже вести бухгалтерський облік проведених поліпшень (добудов) об`єкту нерухомості мало не ДП «Одеський морський торговельний порт», а інша юридична особа - ТОВ «Дерева раю».

Рішенням Одеської міської ради від 22 листопада 2000 року «Про створення комунального підприємства «УЗБЕРІЖЖЯ», створено підприємство, зареєстроване 22 листопада 2000 року, яке здійснювало свою діяльність на підставі статуту та відповідно до Правил благоустрою території міста Одеси, затверджених рішенням Одеської міської ради від 23 грудня 2011 року, та саме на балансі цього підприємства знаходились об`єкти благоустрою пляжів та прибережної зони. Фактично саме це підприємство за весь період свого існування на підставі грошових коштів, отриманих, у тому числі, від суб`єктів господарювання, які розташовані на АДРЕСА_2 та брали пайову участь в утриманні об`єктів благоустрою, здійснювало утримання таких об`єктів. ДЛ «Одеський морський торговельний порт» не здійснювало робіт по укладці, ремонту, модернізації основних засобів на території пляжу Аркадія.

У подальшому відповідно до пункту 6 Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 14 квітня 2004 року № 467 (в редакції Постанови Кабінету міністрів України від 23 лютого 2005 року № 142) на підставі недостовірної бухгалтерської та статистичної звітності ДП «Одеський морський торговельний порт» недостовірні відомості державне майно, що перебуває на балансі цього державного підприємства, були внесені до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, інформація з якого була у подальшому використана для незаконного оформлення права власності на вказане майно за ДП «Одеський морський торговельний порт». На підставі недостовірних документів бухгалтерського обліку була проведена незаконна технічна інвентаризація об`єктів нерухомості.

На підставі неправдивих документів бухгалтерського обліку та технічної інвентаризації було незаконно оформлено право власності ДП «Одеський морський торговельний порт» на будівлю пасажирського павільйону

(з майданчиком).

Апеляційний суд не врахував, що інвентарні картки є похідними від первинних документів бухгалтерського обліку та не є правовстановлюючими документами на об`єкти нерухомості, тому не можуть виступати правовою підставою для реєстрації права власності. При цьому, наявні в матеріалах справи інвентарні картки є односторонніми документами, які не містять відомостей про підставу постановки основних засобів на облік. Вказана позиція підтверджена численними судовими рішеннями судів касаційної інстанції, зокрема у постанові Вищого господарського суду України від 26 лютого 2014 року у справі № 906/871/13.

Під час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності державний реєстратор повинен був перевірити відповідність наданих йому документів вимогам законодавства, а через відсутність необхідних документів, які б давали можливість встановити набуття ДП «Одеський морський торговельний порт» права власності на нерухоме майно, відмовити у державній реєстрації такого права. Натомість, з витягу від 24 грудня 2015 року вбачається, що державний реєстратор не перевірила достовірність наданих їй відомостей щодо спірного майна, не отримала всіх необхідних для реєстрації документів, не встановила наявність/відсутність у заявника речових прав на земельну ділянку, прийняла незаконне рішення від 08 грудня 2014 року про державну реєстрацію прав на вищевказане майно і протиправно внесла до Державного реєстру відповідні відомості щодо цих прав.

Апеляційний суд, поставив під сумнів обставини, відображені у висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2019 року, проте не вказав чому цей доказ він вважає неналежним чи недопустимим, обмежився посиланням на те, що суд першої інстанції повинен був перевірити стан розгляду кримінальної справи, в межах якої вказана експертиза була проведена. Проте, жодних міркувань, яким чином це могло вплинути на достовірність висновків експерта в оскаржуваній постанові, суд не зазначив.

Апеляційний суд лише зазначив про наявність доказів безпідставності позовних вимог та привів їх перелік без опису обставин, які, на думку колегії суддів, вказані документи підтверджують, або доказової інформації що міститься в перелічених апеляційним судом документах.

Оскільки із висновку експерта від 10 квітня 2019 року вбачається встановлене включення до площі майданчика пасажирського павільйону «І» (асфальтове покриття) частини ділянки орієнтовною площею 156 кв. м, на якій розташовані нежитлові приміщення №37, то і відповідно Ѕ частина з вказаної площі стосується майна, належного на праві власності позивачу. А посилання апеляційного суду в мотивувальній частині на положення статті 358 ЦК України щодо особливостей здійснення співвласниками права спільної часткової власності не стосується спірних правовідносин та не відповідають правовій позиції Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, викладеній у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 17 квітня 2007 року) передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (із змінами, внесеними Законом України № 1702-УІ від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Тому, застосування апеляційним судом статті 120 ЗК України у цій справі не відповідає позиції Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права.

Суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, з огляду на які можливо дійти висновку про незаконність та необхідність скасування рішення суду першої інстанції. Доводи, викладені в постанові апеляційного суду не спростовують правильність та законність висновків суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ДП «Одеський морський торговельний порт», заперечує проти доводів ОСОБА_1 та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Третя особа ОСОБА_2 відзив на касаційну скаргу до суду не подавала.

Фактичні обставини, встановлені судами

Згідно витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від 11 лютого 2015 року Міністерство інфраструктури України було суб`єктом, який здійснював управління майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з площі пасажирського павільйону Аркадія площею 1 070 кв. м та пасажирського павільйону в Аркадії площею 145 кв. м.

Балансоутримувачем цього майна було ДП «Одеський морський торговельний порт».

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_5 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки нежилих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа цих приміщень становить 457,1 кв. м, з них основна площа - 444,9 кв. м.

12 листопада 2014 року Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України зареєструвала право власності на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, розташованого за адресою « АДРЕСА_1 . Складовими частинами цього об`єкта нерухомості є будівля пасажирського павільйону літ. А загальною площею 145 кв. м та майданчик - І загальною площею 1 070 кв. м.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 08 грудня 2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачна К. М. внесла відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

24 грудня 2015 року державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Одеської області Шушулков М. Д. видав Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно.

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування відчужила належні їй об`єкти нерухомості: Ѕ частку нежилих приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1

14 березня 2016 року ДП «Одеський морський торговельний порт» звернулося з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_6 , Міністерство інфраструктури України, приватний нотаріус Одеського міського управління юстиції Криворотенко Л. І., про визнання недійсними свідоцтв про право власності, свідоцтва про право на спадщину, знесення частини нерухомого майна, визнання договору оренди нежилих приміщень недійсним.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Відповідно до пункту 51 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на об`єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 року, за відсутності документа, що підтверджує виникнення права державної або комунальної власності на такий об`єкт, заявник подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. У разі проведення державної реєстрації права державної власності на об`єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта.

Підставами для державної реєстрації права державної власності є витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єкта та технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до пункту 15 вказаного Порядку про державну реєстрацію в ході розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

За змістом п. 20 Порядку про державну реєстрацію за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку про державну реєстрацію передбачено, що датою і часом державної реєстрації речових прав вважаються дата і час реєстрації заяви в базі даних про реєстрацію заяв і запитів, а не час видачі свідоцтва про право власності.

У справі, яка переглядається, установлено, що свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону площею 1215 кв.м було видане державним реєстратором з дотриманням пункту 51 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, який був чинним на час видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державний реєстратор 08 грудня 2014 року під час прийняття рішення про реєстрацію права власності Держави із відкриттям розділу та видачею свідоцтва про право власності на спірний об`єкт перевірив відсутність суперечностей між заявленими Державою та зареєстрованими іншими особами правами та не знайшов підстав для відмови у державній реєстрації права.

Установивши, що право власності Держави виникло та зареєстровано 12 листопада 2014 року, раніше, ніж у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухомий об`єкт - 17 грудня 2015 року, права сторін у даній справі оформлені на різні об`єкти нерухомості з різними адресами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що видача свідоцтва про право власності від 24 грудня 2015 року на ім`я Держави, в собі Міністерства інфраструктури України, не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки вказане свідоцтво видане на підставі рішення державного реєстратора від 08 грудня 2014 року, яке є чинним та у встановленому законом порядку не скасовано.

Державна реєстрація права державної власності, в особі Міністерства інфраструктури України, відбулася саме 12 листопада 2014 року. При цьому, визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке було оформлено на майно державної форми власності за Державою Україна, в особі Міністерства інфраструктури України може призвести лише до внесення змін до записів розділу, який відкритий на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та жодним чином не вплине на обсяг прав власності ОСОБА_1 на інші об`єкти, зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем ОСОБА_1 на підставі належних і допустимих доказів не доведено, яка саме частина належного йому майна увійшла до складу майна держави.

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження права позивача на земельну ділянку, загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи апеляційний суд не встановив та позивач не довів обсяг прав ОСОБА_4 на земельну ділянку під нежитловими будівлями, які вона подарувала ОСОБА_1 , у зв`язку з чим правильно виходив з того, що у позивача не виникло право користування чи право власності на земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові приміщення, відповідно до статті 120 ЗК України, оскільки такого права не мала і попередній власник - ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом положень статті 120 ЗК України, є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи не встановлено та позивачем не доведено підстав набуття ним права власності на земельну ділянку або її частину за приписами наведеної норми.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18) та постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16 (провадження №61-24395св18), оскільки висновки у зазначених справах і у справі, яка переглядається, а також підстави звернення до суду, нормативно-правове регулювання, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі №363/928/16 (провадження №61-24395св18) вирішено спір про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання відсутнім права користування земельною ділянкою.

Спір у справі №363/928/16 (провадження №61-24395св18) стосувався усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення користування житловим приміщенням.

Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування апеляційним судом положень статті 358 ЦК України є необґрунтованим, оскільки суд вказану норму не застосовував до спірних правовідносин, а лише послався на неї на спростування доводів позивача, який під час розгляду справи не довів, яка саме частина належного йому майна (1/2 частина ідеальної частки у праві спільної часткової власності нежитлових приміщень) увійшла до майна, право власності на яке зареєстровано за державою.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на постанову Вищого господарського суду України від 26 лютого 2014 року, оскільки вказана постанова не є постановою Верховного Суду, у якій містяться висновки щодо застосування відповідних норм права та які мають враховуватись судом відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який за доводами позивача свідчить про порушення його прав і наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 24 грудня 2015 року, видане державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об`єкт нерухомого майна - будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Проте такі аргументи були належним чином перевірені апеляційним судом і з урахуванням встановлених обставин спростовані під час розгляду справи.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко