РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/780/19

Провадження №2/568/379/21

17 березня 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

Суддя Сільман А.О.

за участю секретаря судового засідання Саган В.В.

розглянувши матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Крупецької сільської ради Радивилівського району (Радивилівський р-н, с. Крупець, вул. Довга, 68)

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Радивилівський районний суд Рівненської області з позовом до Крупецької сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після смерті діда, відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки (паю). При звернення до нотаріуса про видачу права власності на земельну частку, встановлено, що в заповіті зазначено сертифікатна право вланості на земельну частку (пай), а фактично є державний акт на право вланості на земельну частку.

Ухвалою від 30.12.20 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 568/780/19.

Ухвалою від 09.02.21 р. відкладено підготовче засідання; залучено до участі у справі в якості відповідача 2 - ОСОБА_2 .

В судову засідання представники сторні не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Разом з тим, від Крупецької сільської ради надійшла заява про розгляд справи без часті його представника. В заяві відповідач визнав позовні вимоги та підтримав позов.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі; позовні вимоги підтримав.

Крім того, від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі. В заяві відповідач 2 підтримав позовні вимоги та просив позов задоволити.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.03.2001 р. ОСОБА_3 , який доводиться позивачеві дідом, склав заповіт, згідно з умовами якого заповів ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку (пай).

17 грудня 2001 р. на підставі рішення Боратинської сільської ради від 27.09.01 р. № 94 на заміну сертифікату, ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,05 га кадастровий номер :06:007:0147.

З листа Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 1702/16-25 від 14.05.19 р. вбачається, що ОСОБА_4 взамін сертифікату на право власності на земельну частку (пай) РВ № 0181019, виданий державний акт РВ № 19, який зареєстрований в книзі записів № 19 від 17.12.01 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 11.01.17 р.

Позивач прийняв прийняв спадщину, відповідно до закону, як неповнолітній.

14.05.2019 р. позивач звернувся до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповідом на земельну ділянку, яка належала померлому.

Постановою державного нотаріуса від 14.05.19 р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, право власності на яку посвідчується Державним актом на право приватної вланості сурії РВ № 19 від 17.12.2001 р., що належала ОСОБА_3 .

Постанова обгрунтована тим, що ОСОБА_1 не подано правовстановлюючих документів на сертифікат на право на земельну частку (пай), що належав ОСОБА_3 .

Таким чином, оскільки в заповіті зазначено право власності на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом, а фактично право власності посвідчується державним актом на земельну ділянку, позивач, як спадкоємець, позбавлений можливості набути право власності на це майно в порядку спадкування.

Відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог статті 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України в редакції від 31 березня 2006 року).

Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Водночас, суд враховує, що особливістю сертифіката на право на земельну частку (пай) є те, що йдеться не про володіння, користування та розпорядження конкретною земельною ділянкою, яку виділено на місцевості, а про право на земельну ділянку, адже сама ділянка перебувала в загальному масиві ділянок, що виділялися учасникам колективного сільськогосподарського підприємства.

І хоча власник сертифікату, не має повноважень власника щодо конкретної земельної ділянки до нього фактично переходить право користування частиною земної поверхні, яка відповідає паю, у межах загального масиву невизначених земельних ділянок, який становить собою землі відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, що підлягають розпаюванню на місцевості, як земельної ділянки.

Не можна стверджувати, що після розпаювання загального масиву невизначених земельних ділянок на місцевості і виділення в натурі земельної ділянки, відповідна частина земної поверхні зникає, відбувається лише зміна її правового статусу.

У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) Велика Палала Верховного Суду дійшла висновку про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Разом з тим, суд враховує принцип "непорушність прав" та "законні очікування".

Таким чином, зміна правового статусу частини земної поверхні, що є предметом спадкування на підставі заповіту, шляхом її визначення на місцевості як земельної ділянки, не свідчить про знищення предмета спадкування.

Земельна частка (пай) посвідчене сертифікатом № 0181019 лише змінила свій статус на підставі державного акта РВ № 19 від 17.12.01 р., при цьому, не змінився обсяг майнових прав власника земельної ділянки.

Отже, виділення земельної ділянки в натурі та зміна статусу земельної ділянки жодною мірою не перешкоджає виконанню заповіту.

Враховуючи, що позивач має право на спадщину за заповітом після смерті діда, однак не має можливості отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , а саме: на земельну ділянку площею 3,05 га, належну спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВР № 19, виданого Боратинською сільською Радою на підставі рішення Боратинської сільської Ради № 94 від 27.09.2001 р., у межах згідно з планом, призначених для введення товарного сільськогосподасрького виробництва.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач 1: Крупецька сільська рада Радивилівського району (Радивилівський р-н, с. Крупець, вул. Довга, 68)

Відповідач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

Повний текст рішення виготовлений: 18.03.21 р.

Суддя А.О. Сільман