КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №756/4439/19 Головуючий у 1 інстанції: Андрейчук Т.В.

Провадження №22-ц/824/15188/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

23 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою адвоката Осадчого Олега Миколайовича представника ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року в справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ

У березні 2019 року ТОВ «Сучасний дім 1» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасний дім 1» заборгованість по платі за утримання будинку і прибудинкової території за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2018 року в розмірі 31 579 грн 29 коп., яка складається з: основної суми боргу - 26 087 грн 08 коп., інфляційної складової боргу - 4 421 грн 31 коп., 3% річних - 1 070 грн 90 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до Акту приймання-передачі житлового комплексу по АДРЕСА_1 , житловий будинок переданий на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Сучасний дім 1».

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2006 року квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на праві власності.

З 17 червня 2015 року ТОВ «Сучасний дім 1» намагалося заключити договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій з ОСОБА_1 , однак договір залишається не підписаним зі сторони відповідача.

У період з 01 січня 2016 pоку по 31 липня 2018 pоку відповідач користувалася усіма послугами, які надавалися позивачем. За всі послуги експлуатуюча організація сплачує рахунки організаціям-виробникам послух.

Згідно розрахунку експлуатуючої організації за відповідачем за період з 01 січня 2016 pоку по 31 липня 2018 pоку нарахована заборгованість у розмірі 31 579 грн 29 коп., яка складається з: основної суми боргу - 26 087 грн 08 коп., інфляційної складової боргу - 4 421 грн 31 коп., 3% річних - 1 070 грн 90 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім 1» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у сумі 26 087 гривень 08 копійок, втрати від інфляції у сумі 4 421 гривня 31 копійка, три проценти річних від простроченої суми у сумі 1 070 гривень 90 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім 1» судовий збір у сумі 1921 гривня 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Осадчий О.М. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано документів, які б підтверджували те, що ТОВ«Сучасний дім 1» є управителем по житловому комплексу по АДРЕСА_1 .

Вказує, що у матеріалах справи містить Статут ТОВ «Сучасний дім 1», затверджений протоколом №2 від 07 травня 2018 року, проте судом першої інстанції не встановлено чи до 07 травня 2018 року було передбачено забезпечення комплексного обслуговування об`єктів, а також чи могло ТОВ «Сучасний дім 1» здійснювати утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду.

Посилається й на те, що Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 17 червня 2015 року не був підписаний ні відповідачем, ні позивачем.

Також не погоджується з розрахунком нарахувань та сплати витрат на утримання будинку та комунальних послуг, інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 32-34 т. 1)

Відповідно до Акту приймання-передачі житлового комплексу житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був переданий на обслуговування та на за балансовий облікТОВ«Сучасний дім 1». (а. с. 29-31 т. 1).

З розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації №150 від 16 березня 2010 року та Додатку до нього вбачається, що ТОВ «Сучасний дім 1» є балансоутримувачем будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 213-214 т. 1)

Згідно зі статутом ТОВ «Сучасний дім 1» забезпечує комплексне обслуговування об`єктів, а також може здійснювати утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду. (а.с. 8-21 т. 1)

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем житлово-комунальні послуги надавались належним чином, натомість відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувалися внески на утримання будинку і прибудинкової території.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За положеннями ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартир та нежитлових приміщень у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IVсуб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV зазначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року №459/3958/15-ц).

За положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_2 зобов`язана своєчасно та у повному обсязі сплачувати ТОВ «Сучасний дім 1» за спожиті житлово-комунальні послуги, незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт.

При цьому, факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги повинен бути зафіксований належним чином.

Так, ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV передбачає, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії. У разі встановлення за результатами аналізу факту погіршення нормованих показників якості води, витрати споживача, які він здійснив при оплаті вартості проведення аналізу води, підлягають компенсації за рахунок виконавця/виробника.

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц зазначено, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії.

За умовами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).

Оскільки ТОВ «Сучасний дім 1» надавались ОСОБА_1 послуги з утримання будинку і прибудинкової території, послуги з централізованого опалення, яка отримувала вказані послуги і користувалася ними, тому в неї виник обов`язок оплатити ці послуги.

Згідно із ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що послуги не були надані їй ТОВ «Сучасний дім 1» чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами).

Таких доказів не було надано суду апеляційної інстанції.

Крім того, ОСОБА_1 не навела доказів на підтвердження того, що вона оспорювала тарифи, на підставі яких обраховувалась вартість послуг.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувала внески на утримання будинку і прибудинкової території, у зв`язку з чим у неї за період з 01 січня 2016 року до 31 липня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 20 126 грн 61 коп. Також ОСОБА_1 допустила заборгованість з оплати за централізоване опалення у розмірі 5960грн 47 коп. Отже, заборгованість ОСОБА_1 за спожиті комунальні послуги становить 26 087 грн 08 коп., інфляційні втрати за період з 01 січня 2016 року до 31 липня 2018 року - 4421 грн 31 коп., три проценти річних за період з 01 січня 2016 року до 31 липня 2018 року - 1070 грн 90 коп.

Наявні в матеріалах справи розрахунки є належним доказом на підтвердження розміру заявлених позовних вимог. Матеріали справи не містять доказів, які б його спростовували.

Посилання апелянта на недоведеність суми заборгованості є необґрунтованими зважаючи на те, що відповідач ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не заявляв клопотань про долучення доказів, що спростовують вказані суми нарахування.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, не спростовують, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу адвоката Осадчого Олега Миколайовича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко