УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/11702/20-ц

провадження № 61-2470ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана адвокатом Степанченком Андрієм Володимировичем, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року про забезпечення позову та на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна, служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року ОСОБА_3 через представника звернулася в суд із позовом, у якому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 спірну квартиру.

У серпні 2020 року ОСОБА_3 через представника подала заяву, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони відчуження (заборони будь-яким юридичним чи фізичним особам укладати, посвідчувати будь-які договори щодо передачі (відчуження) спірної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію) на спірну квартиру, а також на грошові кошти в межах суми позову, які знаходяться на банківських рахунках відповідачів та будуть виявлені в ході здійснення виконавчого провадження.

Заява обґрунтована тим, що спірна квартира може бути відчужена на користь третіх осіб, оскільки в мережі Інтернет розміщено оголошення про продаж спірної квартири, що утруднить виконання судового рішення у випадку ухвалення його на користь позивача. Накладення арешту на грошові кошти в розмірі 10 000 000 грн не порушить право відповідачів вільно користуватися та розпоряджатися грошовими коштами, в зв`язку з тим, що арешт буде накладено в межах заявлених вимог.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року в складі судді Писанця В. А. заяву про забезпечення позову задоволено:

- накладено арешт та заборонено відчуження (заборонено будь-яким юридичним та фізичним особам укладати, посвідчувати будь-які договори щодо передачі (відчуження) цього нерухомого майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію) на квартиру АДРЕСА_1 ;

- накладено арешт на грошові кошти (в межах суми позову, яка складає 10 000 000,00 грн) на банківських рахунках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що будуть виявлені в ході здійснення виконавчого провадження.

Суд першої інстанції виходив із оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в складі колегії суддів Кравець В. А., Махлай Л. Д., Стрижеуса А. М., ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року в частині задоволення вимог про накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову, які знаходяться на банківських рахунках відповідачів та будуть виявлені в ході здійснення виконавчого провадження, скасовано та в цій частині в задоволенні заяви відмовлено. В іншій частині ухвалу залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що факт наявності оголошення на веб-сторінці « dom . ria . com » про продаж спірної квартири в період з 14 серпня 2020 року по 14 вересня 2020 року підтверджено відповіддю ТОВ «Інтернет-Реклама», а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами та не позбавляє права володіння та користування відповідача ОСОБА_2 належним йому на праві власності майном. При цьому, підстави для накладення арешту на грошові кошти в розмірі 10 000 000 грн відсутні, оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення грошових коштів.

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника засобами поштового зв`язку подали касаційну скаргу на вказані судові рішення в частині задоволення заяви про забезпечення позову щодо спірної квартири, та просили скасувати їх як такі, що прийняті з порушення норм процесуального та матеріального права, оскільки:

- судом першої інстанції розглянуто заяву про забезпечення позову не протягом двох днів, а через 72 дні;

- судом не розглянуто заяву про забезпечення позову від 12 березня 2020 року, а розглянута заява від 18 серпня 2020 року;

- вид забезпечення позову не співмірний із заявленими вимогами;

- оголошення у мережі інтернет розміщено позивачем для введення суду в оману та створення штучних доказів для накладення арешту.

Відповідно до абзацу 5 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання

рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову в частині накладення арешту та заборони відчуження спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суди допустили порушення норм процесуального права, відсутні.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана адвокатом Степанченком Андрієм Володимировичем, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук