Постанова

Іменем України

15 березня 2021 року

м. Київ

справа № 761/15855/17

провадження № 61-12781св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року у складі судді Макаренко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що позивач є кредитором (вкладником) ПАТ «Банк Форум», з яким укладені договори банківських вкладів та відкриті карткові рахунки.

Постановою Правління Національного банку України від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»» прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 червня 2014 року № 49 вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».

Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі відповідної постанови НБУ, згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), позивачу виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, а решту суми віднесено до кредиторських вимог, які не виплачено.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 16 587,01 дол. США та 630 808,96 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року, у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач ПАТ «Банк Форум» перебуває в стадії ліквідації, тому згідно з Законом позивачу виплачено 200 000,00 грн, а щодо іншої частини неповернутих депозитних вкладів позивача - віднесено до четвертої черги кредиторів ПАТ «Банк Форум» для виплати боргу. Суди дійшли висновку, що під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 через адвоката Маринушкіна А. Г. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою нарішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди обмежилися лише формальним тлумаченням загальних норм Закону та не надали оцінки правовій позиції позивача про невідповідність окремих норм Закону Конституції України.

Суди не застосували практику Європейського Суду з прав людини щодо допустимого розумного втручання держави у здійснення права власності на кошти. Суди не надали оцінки тому, що створення законодавчих перешкод у поверненні коштів, які належать на праві власності позивачу, після виведення банку з ринку, порушують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Будь-який закон України не може обмежувати права власності позивача на отримання всієї суми вкладу або ставити її в залежність від певних умов (або створення певних умов) третіми особами (органами влади, суб`єктами владних повноважень).

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що Фонд є неналежним відповідачем у цьому спорі, оскільки у зв`язку із проведенням процедури ліквідації банку повне управління банком та розпорядження його майном здійснює Фонд. Отже, на Фонд покладено обв`язок відшкодувати вкладені кошти від імені сторони правочину.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2019 року від представника Фонду до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Фонд просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначив, що у спорах, пов`язаних із виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, а Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. На виконання вимог Закону позивач отримав грошові кошти в межах гарантованої суми відшкодування за його вкладом, що визнав позивач та підтверджується розрахунком заборгованості, доданим до матеріалів справи. Порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється у порядку черговості згідно зі статтею 52 вказаного Закону за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.

Норми спеціального Закону, який регулює діяльність Фонду, не містять положення, які дають підстави вважати, що відповідач є правонаступником банківської установи, зокрема ПАТ «Банк Форум», тому помилковими є твердження позивача, що Фонд має відповідати перед ним за зобов`язаннями банку щодо повернення банківських вкладів та нарахованих відсотків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум» укладені договори банківських вкладів, а саме: договір банківського вкладу від 17 лютого 2014 року № 263/1401/686655, договір банківського вкладу від 04 березня 2013 року №263L/1401/561887, договір банківського вкладу від 12 липня 2013 року №263L/1401/613427.

Постановою Правління Національного банку України від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»» прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 16 червня 2014 року № 49 вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».

Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі відповідної постанови Національного банку України, згідно зі статтею 26 Закону позивачу виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, а решту суми віднесено до кредиторських вимог, яку не виплачено.

Відповідно до платіжного доручення від 18 липня 2018 року № 43034, в рахунок задоволення вимог кредитора четвертої черги, згідно з рішенням Фонду від 25 червня 2018 року ОСОБА_1 виплачено 10 % від акцептованої суми в розмірі 82 535,53 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Спір щодо включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і про стягнення за договором банківського вкладу коштів, що перевищують граничну суму відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства. Фонд (його уповноважена особа) у таких правовідносинах виконує не владні управлінські функції, а здійснює представництво інтересів банку-відповідача як сторони відповідного договору.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/29213/18, провадження № 14-541цс19.

У цій справі позивач просив стягнути кошти за договорами банківського вкладу, що перевищують граничну суму відшкодування, тому спір є приватноправовим і розглядається за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Отже, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд, наведений у частині другій статті 4 Закону, згідно з якою Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені статтею 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої статтею 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону, який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним щодо інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Отже, з моменту запровадження у ПАТ «Банк Форум» тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку понад суму гарантованої виплати.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 761/15902/17, провадження № 61-12774св19, від 31 березня 2020 року у справі № 761/40324/18, провадження № 61-16963св19.

Згідно з частиною третьою статті 53 Закону ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 53 Закону 04 липня 2019 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «Банк Форум» як юридичної особи, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Банк Форум» припинено.

Суди виходили з того, що з 16 червня 2014 року у ПАТ «Банк Форум» розпочата процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Крім того, такі дії можуть призвести до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, визначених у статті 52 Закону.

Суди встановили, що на виконання вимог Закону Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» прийняла відпозивача заяву про визнання його кредитором та акцептувала в реєстрі вимог кредиторів ПАТ «Банк Форум». У рахунок задоволення вимог позивача, як кредитора банку четвертої черги, йому виплачено 10 % від акцептованої суми в розмірі 82 535,53 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 18 липня 2018 року № 43034. Після віднесення ПАТ «Банк Форум» до категорії неплатоспроможних, згідно зі статтею 26 Закону позивачу виплачено гарантовану суму у розмірі 200 000,00 грн.

Установивши, що на момент звернення ОСОБА_1 з позовом до суду у ПАТ «Банк «Форум» введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру його ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, врахувавши, що ОСОБА_1 отримав гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про те, що його вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, позивача визнано кредитором банку, його вимоги внесені до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, в четверту чергу задоволення вимог.

Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 несе ризик в обранні контрагента, вступаючи у договірні відносини. На момент укладення договору банківського вкладу діяв та продовжує діяти Закон. Отже, ОСОБА_1 , проявляючи виваженість, обережність та розумну обачність, зважуючи ризики на противагу можливості отримання прибутку, укладаючи договори вкладу, міг передбачити, що у разі запровадження у банку тимчасової адміністрації можуть виникнути труднощі у поверненні внесених ним коштів, а саме повернення коштів лише в сумі, що не перевищує 200 000,00 грн. Закон, що регулює вказані відносини, є чітким і прогнозованим, а тому доводи касаційної скарги в частині порушення судами Першого протоколу до Конвенції є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що Фонд є неналежним відповідачем у цьому спорі, є необгрунтованими, оскільки відповідного висновку у судових рішеннях не викладено. У позові відмовлено з тих підстав, що на момент ухвалення рішення у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, а зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

У клопотанні ОСОБА_1 через адвоката Маринушкіна А. Г. просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить

виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

ОСОБА_1 у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не наводить, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі. Водночас аналіз судової практики з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень, глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці. Крім того, ОСОБА_1 не вказує, в яких саме справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами наявне різне тлумачення норм права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України суд касаційної інстанції у цій справі врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Верховний Суд не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуванихсудових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко