КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/6030/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/4471/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення,

в с т а н о в и в :

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити її у вищевказану квартиру; виселити ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання та зняти його з реєстрації за адресою спірної квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана 16.01.2015. В зв`язку з хворобою доньки, вона була змушена декілька місяців проживати разом з нею в Криму.

03.03.2019 повернувшись до Києва не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях та не надає їй доступу до квартири. Незважаючи на виклик поліції потрапити у квартиру вона не змогла. Відповідач є її чоловіком, проте на даний час вони перебувають у стані розірвання шлюбу. Вона не має іншого місця проживання та вимушена проживати у знайомих та винаймати житло.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2020 позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові про виселення та вселення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що відповідач страждає на психічні розлади, вчиняв фізичне насильство по відношенню до неї та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2018. Суд не обґрунтував чому вважає, що наявність домашнього насильства в минулому не свідчить про ризик його повторення. Відповідач також завдав тілесних ушкоджень доньці, позбавив документів та вигнав із квартири. За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження та ведеться розслідування. Відмовивши у виселенні відповідача суд фактично не усунув їй перешкод у користуванні квартирою, оскільки вона не може проживати з ним в одній квартирі через його неправомірні дії, та надав перевагу інтересам відповідача.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник ОСОБА_2 - Прилепа Р.А. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він у цей день зайнятий у судовому розгляді справи № 283/2232/20 в Івано-Франківському апеляційному суді.

Зважаючи на те, що клопотання про відкладення розгляду справи подано адвокатом Прилепою Р.А. вдруге та до клопотань не додано будь - яких доказів на підтвердження поважності причини неявки у судове засідання колегія суддів визнає причини неявки представника ОСОБА_2 - Прилепи Р.А. неповажними. ОСОБА_2 про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив.

Представник позивачки ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат Прилепа Р.А. 15.03.2021 повідомив йому, що хворіє на COVID-19. Такі причини не можуть бути визнані поважними, оскільки поважність має існувати відносно особи, яка подає клопотання про відкладення розгляду справи. ОСОБА_4 про причини неможливості своєї явки у судове засідання не повідомив. До того ж Прилепа Р.А. у клопотанні, поданому до суду, просив відкласти розгляд справи через його зайнятість в іншому судовому засіданні, а не через хворобу.

ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі.

За вказаних обставин колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у відсутності учасників справи, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.02.2009 між сторонами укладено шлюб. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 шлюб між сторонам розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

16.01.2015 ОСОБА_2 надав згоду ОСОБА_1 на купівлю квартири за АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за її розсудом, в якій також підтверджено, що гроші, які будуть сплачені за об`єкт нерухомості, є їх спільною сумісною власністю.

16.01.2015 між ТОВ «Адапс Ріелті Груп» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН КМНО Падалка Р.О., зареєстровано в реєстрі за № 300. Відповідно до умов цього договору продавець продає та передає у власність покупця, а покупець купує та приймає у власність спірну квартиру.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 32324509 від 16.01.2015 право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виляді штрафу.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 0001767, внесений 03.03.2019 ОСОБА_2 03.03.2019 приблизно о 17 год знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 погрожував ОСОБА_1 фізичною розправою.

22.03.2018 ОСОБА_2 поставлений на облік як домашній насильник.

Відповідно до довідки Департаменту соціальної політики Київського міського центру роботи з жінками № 051/28 від 05.06.2019 позивач проживає у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї з 05.06.2019 по 30.06.2019.

Постановою Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 23.04.2019 ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001767 від 03.03.2019 за ч. 1 ст. 129 КК України.

26.05.2019 ДОП Голосіївського УП ГУНП у м. Києві видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 .

Відповідно до епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 2559 відділення № 1 ТМО «Психіатрія» у місті Києві від 16.05.2018 ОСОБА_2 постановлено діагноз органічний афективний (біполярний) розлад. Гіпоманіакальний синдром з гнівливістю.

Згідно довідки КНП Клінічна лікарня «Психіатрія» донька сторін ОСОБА_5 перебуває на стаціонарному лікуванні в Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у місті Києві з 03.02.2020 по теперішній час у відділенні № 5.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідача суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для примусового виселення відповідача із спірної кватири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб ( ч.1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За обставинами справи встановлено, що спірна квартира придбана у період шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири та заявою ОСОБА_2 , посвідченою нотаріально, про надання згоди своїй дружині на купівлю спірної квартири.

Позивач не зверталася з позовом про визнання спірної квартири своєю особистою власністю та у даній справі також не спростовувала докази про те, що ця квартира придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Відтак відповідач проживає у спірній квартири не як член сім`ї власника квартири, а як співвласник цієї квартири.

Позивач просила виселити відповідача з підстав, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, а саме через те, що він вчиняє насильство у сім`ї та порушує правила співжиття, що роблять неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 цього Кодексуякщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Зазначені норми регулюють питання виселення членів сім`ї власника квартири, тоді як відповідач є співвласником спірної квартири.

Відтак ці норми не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Інших обґрунтувань щодо виселення відповідача як співвласника квартири позивач не наводить.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що без виселення відповідача її право користування своєю власністю не буде поновлено не спростовують висновків суду, оскільки права власників майна є рівними. Вищезазначені норми закону щодо захисту приватної власності в однаковій мірі стосуються як позивачки, так і відповідача. Захист прав позивачки у сфері життя та здоров`я через вчинення відповідачем насильства у сім`ї здійснюється шляхом винесення обмежувального припису відповідно до глави 13 ЦПК України, а не шляхом звернення до суду з позовом про виселення співвласника квартири.

За вказаних обставин висновки суду про відсутність підстав для виселення відповідача із спірної квартири є правильними та рішення в цій частині не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо вселення позивачки у спірну квартиру, суд виходив з того, що задоволення позову в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачці у користуванні кватирою є достатнім для поновлення її прав власника квартири.

Проте такі висновки не узгоджуються із встановленими судом обставинами та нормами права, на які суд послався у своєму рішенні.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відтак суд має розглядати спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Позивач посилалася на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях до квартири через що вона не може потрапити у квартиру.

Статтею 67 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання виконання судових рішень про вселення.

Відтак, рішення суду, яким зобов`язано відповідача не чинити перешкод позивачці у користуванні спірною квартирою не може бути виконане у спосіб, визначений ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак такий спосіб захисту порушеного права не є ефективним та не вирішує спір по суті щодо права позивачки користування квартирою.

За вказаних обставин рішення суду в частині відмови у позові про вселення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 16.03.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик