Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1692/20

Провадження № 2/126/105/2021

"23" лютого 2021 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудя О.Г.

секретар Кучанська В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Джулинської сільської ради Гайсинського (Бершадського) району Вінницької області, Бершадського відділу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом, який обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Завітне Бершадського району помер її син ОСОБА_4 .. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно - у тому числі, і на земельну ділянку, площею 0,25 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,37 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і розташована також по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Вищезазначені державні акти на право власності на земельні ділянки були видані на підставі рішення 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради від 25.03.2009 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 ».

Вважає, що дані державні акти на право власності на земельні ділянки були видані помилково, і рішення, на підставі яких були видані дані правовстановлюючі документи на землю, було прийнято із порушенням законодавства, оскільки вона є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . Даний будинок мав статус колгоспного двору, і право власності на нього вона набула після набрання чинності Закону України «Про власність».

Проживаючи в даному житловому будинку з 1955 року вона користувалася як присадибною земельною ділянкою, так і земельною ділянкою, призначеною для ведення селянського господарства, обробляла земельну ділянку, та сплачувала відповідну плату за землю.

З 1998 року разом з нею стали проживати її син ОСОБА_4 і його дружина ОСОБА_5 , з якими вони вели спільне господарство на присадибній земельній ділянці. Її син ОСОБА_4 проживав по АДРЕСА_2 до дня своєї смерті і при житті отримав державні акти на право власності на земельні ділянки (присадибну і для ведення особистого селянського господарства), які були надані їй у користування.

Маючи намір зареєструвати належний їй житловий будинок відповідно до чинного законодавства вона звернулася до державного реєстратора Бершадської міської ради, але, їй було роз`яснено, що відсутність рішення про передачу їй у користування чи у власність земельної ділянки, та наявність державного акту про право власності на присадибну земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 видане на ім`я її сина ОСОБА_4 - є підставою для відмови у державній реєстрації права власності на належний їй вищезазначений житловий будинок.

Внаслідок вищезазначеного вона позбавлена можливості набути в повному обсязі право власності на житловий будинок, державна реєстрація якого є необхідною умовою для виникнення права власності.

Вона є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 та з 1955 року користується земельними ділянками, які призначені для обслуговування вищезазначеного житлового будинку та для ведення підсобного господарства - право на які (земельні ділянки) засвідчено в погосподарській книзі Шляхівської сільської ради Бершадського району.

Внаслідок зазначеного, рішення 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради Бершадського району «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 », та державні акти на право власності на земельну ділянку серії ВИ № 975588 та серії ЯИ № 975589 видані на підставі даного рішення порушують її права та інтереси, тому вона змушена звернутися із даним позовом в суд.

У визначений судом строк відзиву до суду відповідачами надано не було.

Представник позивача ОСОБА_6 до початку розгляду справи по суті, надала на адресу суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі та участі позивача.

Представник Бершадського відділу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не явився, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку.

Представник відповідача сільський голова П.Швець подав до суду письмові заяви про розгляд справи у відсутність представника відповідача, позов визнає.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомили.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням позицій сторін, досліджених доказів та вимог закону, суд визнає за необхідне позов задовольнити з таких міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Завітне Бершадського району помер син позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1 виданого 26.03.2020 року виконавчим комітетом Шляхівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_2 виданого 13.07.1960 року Шляхівською сільською радою Бершадського району Вінницької області.

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно - у тому числі, і на земельну ділянку, площею 0,25 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,37 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства і розташована також по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 9755588 від 09.07.2010 року та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 975589 від 09.07.2010 року.

Вищезазначені державні акти на право власності на земельну ділянку були видані на підставі рішення 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради від 25.03.2009 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 », що підтверджується копією даного рішення.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . Даний будинок мав статус колгоспного двору, і право власності на нього вона набула після набрання чинності Закону України «Про власність», що підтверджується матеріалами технічного паспорту на житловий будинок, випискою з погосподарської книги про членів колгоспного двору станом на 15.04.1991 року.

Проживаючи в даному житловому будинку з 1955 року ОСОБА_1 користувалася як присадибною земельною ділянкою, так і земельною ділянкою, призначеною для ведення селянського господарства, обробляла земельну ділянку, та сплачувала відповідну плату за землю.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу Української PCP (1970 року) до 15.03.1991 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчувалося записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад.

З 15.03.1991 року набрав чинності Земельний кодекс Української PCP (1990 року), проте згідно з Постановою Верховної Ради Української PCP від 18.12.1990 року № 562-ХІІ (п. 5) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Згідно із ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Позивачка стверджує, що з 1998 року разом з нею стали проживати її син ОСОБА_4 і його дружина ОСОБА_5 , з якими вони спільно вели господарство на присадибній земельній ділянці, що підтверджується довідкою № 865 від 15.07.2020 року виданою ІІІляхівською сільською радою Бершадського району.

Її син ОСОБА_4 проживав по АДРЕСА_2 до дня своєї смерті і при житті отримав державні акти на право власності на земельні ділянки (присадибну і для ведення особистого селянського господарства), які були надані їй у користування.

Після смерті сина позивачка маючи намір зареєструвати належний їй житловий будинок відповідно до чинного законодавства, звернулася до державного реєстратора Бершадської міської ради, але, їй було роз`яснено, що відсутність рішення про передачу їй у користування чи у власність земельної ділянки, та наявність державного акту про право власності на присадибну земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 видане на ім`я її сина ОСОБА_4 - є підставою для відмови у державній реєстрації права власності на належний їй вищезазначений житловий будинок, що підтверджується листом державного реєстратора Бершадської міської ради.

Внаслідок вищезазначеного вона позбавлена можливості набути в повному обсязі право власності на житловий будинок, державна реєстрація якого є необхідною умовою для виникнення права власності.

Позивачка є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 (відповідно до довідки Шляхівської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 1073 від 09.09.2020, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є одним домоволодінням, власником якого є ОСОБА_1 ) в с. Завітне Бершадського району та з 1955 року користується земельними ділянками, які призначені для обслуговування вищезазначеного житлового будинку та для ведення підсобного господарства - право на які (земельні ділянки) засвідчено в погосподарській книзі Шляхівської сільської ради Бершадського району, що підтверджується довідкою № 854 від 14.07.2020 року виданою Шляхівською сільською радою Бершадського району.

Судом встановлено, що рішення 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради Бершадського району «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 », та державні акти на право власності на земельну ділянку серії ВИ № 975588 та серії ЯИ № 975589 видані на підставі даного рішення порушують її права та інтереси, були видані помилково, і рішення, на підставі яких були видані дані правовстановлюючі документи на землю, було прийнято із порушенням законодавства.

Правилами ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист передбачено у визначений статтями 21, 393 ЦК України та пунктом частини третьої статті 152 Земельного кодексу України спосіб.

Нормами ст. 121 ЗК України було визначено норми земельних ділянок для безоплатної передачі, відповідно до якої громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, а тому визнання недійсним державного акту обумовлюється даною нормою закону.

Відповідно до ст. 81 ЗК України, визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Підстави набуття права на землю передбачено ст. 116 ЗК України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ст.152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 154 Земельного Кодексу України передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

У відповідності до норм ч.1 ст.155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч. 2 ст.158 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст.ст. 8, 124 Конституції, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст.15 ЦПК, ст.12 Господарського процесуального кодексу судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Виходячи із загальних правил ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ( ст. 316 ).

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 3 ст. 373 ЦК України ).

Виходячи із наведеного, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і тому позов підлягає задоволенню.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що рішення органу місцевого самоврядування 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради від 25.03.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 » є незаконним та підлягає скасуванню, а видані на його підставі державні акти мають бути визнані недійсними, оскільки оскаржувані акти суперечать актам цивільного законодавства та порушують цивільні права та інтереси позивача, отож з метою захисту її порушеного права вони підлягають захисту судом у спосіб, що нею обраний.

Судові витрати необхідно залишити за позивачкою, оскільки вимоги про їх стягнення вона не заявляла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15, 16, 393 ЦК України, ст.ст.152, 155, 158 Земельного Кодексу України, ст.ст.12, 80, 81, 200, 206, 211, 247, 259, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Джулинської сільської ради Гайсинського (Бершадського) району, Бершадського відділу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку задоволити.

Визнати недійсним рішення 23 сесії 5 скликання Шляхівської сільської ради 25.03.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_4 ».

Визнати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 9755588 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 975589 видані 09.07.2010 року відділом Держкомзему у Бершадському районі ОСОБА_4 - недійсними.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь