Справа № 428/8411/19
Провадження № 2/428/493/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, третя особа - Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова Олена Олексіївна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, третя особа - Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова Олена Олексіївна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , після смерті якої належна їй квартира за адресою: АДРЕСА_1 , перейшла йому у спадок. У 2011 році у позивача стався інсульт, в результаті якого йому було надано І групу інвалідності безстроково. Після перенесеного інсульту він проходив реабілітацію та погано почувався, оскільки частково був паралізований протягом тривалого часу, тому догляд за ним здійснював Територіальний центр соціального обслуговування. Протягом тривалого часу позивач хворів, був у відчаї, постійний догляд за ним здійснювати не було кому, крім сина, який постійно також не міг знаходитися біля батька, бо йому було потрібно працювати і надавати матеріальну допомогу на лікування. У цей період позивач був знайомий та дружньо спілкувався з ОСОБА_4 , з якою 18.04.2015 уклав шлюб, але проживати спільно у його квартирі вони після укладення шлюбу так і не стали.

Починаючи з дати укладення шлюбу відповідач навідувалася до нього для спілкування, приготування їжі та іншого догляду за ним. Однак спільно вони не проживали та зареєстрованою вона в квартирі, яка належала позивачу, не була ніколи, сплачував комунальні послуги за квартиру він самостійно. Весь час з моменту одруження позивач вважав, що в нього є дружина і є кому за ним доглядати, він почувався не самотнім, але самопочуття та перенесений інсульт постійно давали про себе знати, постійна слабкість, підвищення тиску, запаморочення, біль.

Згодом відповідач запропонувала йому звернутися до нотаріуса та з якої саме причини детально йому не пояснювала, начебто для укладення договору довічного утримання. 08.10.2015 вони звернулися до приватного нотаріуса і склали договір, яким, на думку позивача, був договір його довічного утримання. На момент звернення до нотаріуса позивач мав погане самопочуття, в результаті чого 10.10.2015 був госпіталізований з хронічною хворобою після перенесеного інсульту та проходив лікування до 13.10.2015.

В кінці 2017 року позивач дізнався, що заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду від 12.12.2017 його шлюб з відповідачем було розірвано, однак з якої саме причини дружина подала заяву про розірвання шлюбу йому невідомо, в них були відсутні сварки, розбіжності в стосунках. Ще протягом тривалого часу після того як вони офіційно розлучилися, відповідач навідувалася до квартири постійно, вони жодного разу не сварилися. На початку 2019 року відповідач з`явилася за адресою його мешкання і повідомила про те, що бажає заселити квартирантів до квартири для проживання.

Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що 08.10.2015 ним було укладено на користь відповідача договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Однак при зверненні до нотаріуса він не мав наміру укладати договір дарування з відповідачем, оскільки іншого житла у нього немає, проживати більше йому ніде, і за комунальні платежі він сплачував завжди самостійно. Відповідач скористалась його юридичною необізнаністю, психологічним та фізичним станом, його хворобливим станом, який потребує стороннього догляду, матеріальної допомоги, тому після укладення шлюбу позивач погоджувався на всі пропозиції відповідача за для того, щоб їй було добре з ним. Укладаючи спірний договір дарування, позивач помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Таким чином, на думку позивача, укладений 08.10.2015 між ним та відповідачем договір дарування квартири є недійсним правочином, тому він звернувся до суду з цим позовом і просить визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.10.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О.; визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

На виконання ухвали суду від 25.10.2019 представником відповідача ОСОБА_6 було подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_4 піклувалася про ОСОБА_1 як до укладення шлюбу, так і в період перебування у шлюбі та після його розірвання, чого не заперечує позивач. Розмов про укладення будь-яких правочинів як до шлюбу, так і під час шлюбу щодо передачі майна на користь ОСОБА_4 із кореспонденцією останній здійснювати будь-які дії по догляду та утриманню ОСОБА_1 (особливо під час шлюбу) взагалі не було. Доводи позивача про те, що при відвідуванні нотаріуса він себе почував погано аж до стану, що не розумів, які дії вчиняє та який договір укладає, спростовуються тим, що ОСОБА_1 при розмовах з позивачкою мав намір укласти саме договір дарування, а не будь-який інший договір. ОСОБА_1 самостійно неодноразово ходив до нотаріуса для отримання консультацій, самостійно без сторонньої допомоги збирав необхідні документи. Самостійно оцінював квартиру, збирав довідки у комунальних підприємствах. Недієздатним або частково недієздатним не визнавався. Щодо госпіталізації у лікарню 10.10.2015, на яку посилається позивач начебто пов`язану з раніше перенесеним інсультом, представник відповідача зазначає, що він був госпіталізований до хірургічного відділення із діагнозом хронічний міліарний панкреатит в стадії загострення. Вказана хронічна хвороба стосується захворювань підшлункової залози. Отже, госпіталізація з гострим панкреатитом 10.10.2015 жодним чином не могла впливати на розумові та вольові чинники при укладанні договору 08.10.2015, панкреатит та попередній інсульт часово та клінічно не пов`язані щодо можливого впливу на розумову діяльність позивача при укладенні оспорюваного договору.

Твердження позивача про те, що він не знав про те, що відповідачем подано позовну заяву до суду про розірвання шлюбу теж не відповідають дійсності, оскільки він отримував процесуальні документи та знав про розгляд Сєвєродонецьким міським судом справи про розірвання шлюбу, був наділений процесуальними правами та мав всі можливості ними користуватися. При цьому шлюб не був визнаний судом фіктивним або недійсним та при його укладенні сторони вступали в нього добровільно.

До нотаріуса 08.10.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 для укладення саме договору дарування прийшли особисто. Нотаріусом були роз`яснені їх права та наслідки укладення такого правочину, на що сторони погодилися, про що свідчать їх особисті підписи. За таких обставин відповідач, окрім того, що позовні вимоги безпідставні, наполягає на застосуванні позовної давності, оскільки позов подано після спливу її строку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

11.12.2019 позивачем ОСОБА_1 була подана до суду відповідь на відзив, в якій він підтвердив доводи, викладені у позовній заяві.

18.11.2019 від третьої особи Приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахової Олени Олексіївни до суду надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких щодо доводів позивача про те, що він бажав укласти договір довічного утримання, а уклав договір дарування належному йому майна зазначила наступне.

ОСОБА_1 перед укладенням оскаржуваного договору неодноразово особисто приходив до нотаріальної контори ( АДРЕСА_3 ), інколи разом з відповідачем - ОСОБА_4 для отримання консультацій. ОСОБА_1 нотаріусом було роз`яснено значення, умови договору дарування, спадкового договору, договору довічного утримання та їх правові наслідки, при цьому позивач виражав стійкий намір і наполягав саме на укладенні договору дарування квартири. В результаті проведених розмов та роз`яснення наслідків вчинення договору дарування квартири вона переконалася у здатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту її роз`яснень, а також відповідності його волі і волевиявлення щодо вчинення нотаріальної дії. До посвідчення договору дарування квартири нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної із сторін, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов вищевказаного правочину. Сумнівів щодо укладення сторонами договору дарування в неї не було, ОСОБА_1 мав намір дарувати квартиру дружині, а не сторонній особі. Позивач надав всі необхідні документи для вчинення договору дарування. При посвідченні оскаржуваного договору дарування нею ще раз було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає квартиру своїй дружині. Доводи позивача про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання спростовуються також висновком про вартість квартири від 06.10.2015, з якого вбачається, що замовником цього висновку є ОСОБА_1 , підстава для проведення оцінки є договір з замовником (позивачем) від 05.10.2015 № 143. Мета оцінки: «визначення ринкової вартості. Результати оцінки можуть бути використані при оформленні договору дарування на об`єкт оцінки відповідно до чинного законодавства України».

Щодо доводів позивача про те, що ним було укладено для себе невигідну угоду внаслідок тяжких захворювань та травм перенесених інсультом і продовжуючи тяжко хворіти він не розумів, що укладає договір дарування, нотаріус зазначила, що інсульт ОСОБА_1 переніс в січні 2011 року, а після укладення 10.10.2015 договору дарування квартири він був госпіталізований до лікарні з діагнозом «хронический билиарный панкреатит в стадии обострения», тобто мова йдеться про захворювання органів травлення, яке, на думку нотаріуса, аж ніяк не може впливати на свідомість позивача. Крім того, при посвідченні оспорюваного договору дарування позивач не повідомляв нотаріуса, що мав погане самопочуття. Отже, на момент укладення оспорюваного правочину тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. При посвідченні договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом позивача. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає квартиру своїй дружині. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивач не надав. Протягом майже чотирьох років позивач не оспорював даний договір. Звернувся до суду з пропуском як спеціального так і загального строку позовної давності. Існування неприязних відносин з колишньою дружиною на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладенні ним правочину у 2015 році та не може бути підставою для його скасування.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа - приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малахова О.О. в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву, в якій просила розглянути позовну заяву без її участі, заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача.

На підставі клопотань позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_3 , які були задоволені судом, у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_7 , позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача ОСОБА_1 . На початку 2011 року в його батька стався інсульт, у нього був важкий стан, він не міг пересуватися та розмовляти тривалий час. Після того як він повернувся додому, він потребував до себе постійного догляду, сам себе доглядати він не міг. Спочатку йому допомагало багато людей і він сам деякий час проживав разом з батьком, приїздила і колишня дружина з Росії, інші родичі, знайомі. Про те, що у батька є знайома ОСОБА_14 , яка ходить до нього в гості і допомагає йому він дізнався в 2011 році. Про неї він чув і раніше, але не часто і ніколи до того часу не бачив її. Свідок на той час працював у м. Луганську. Згодом у телефонній розмові ОСОБА_1 часто почав розказувати йому про ОСОБА_15 , що вона ходить до нього, допомагає по дому, відзивався про неї як про хорошу та добру людину, яка піклується про нього. Потім він повідомив, що має намір одружитися з ОСОБА_15 . Була це його ініціатива, чи їх спільне рішення, йому не відомо. У 2015 році вони зареєстрували шлюб. Свідок про це також дізнався з телефонної розмови з батьком. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 почав менше спілкуватися з сином, став більш мовчазним і багато не розповідав. Однак з телефонних розмов свідок чув, що до нього не перестають приходити соціальні працівники і допомагати йому по дому. Коли свідок приїздив до м. Сєвєродонецька і був у гостях у батька, то бачив ОСОБА_16 , спілкувався з нею. На його думку, вона не проживала разом з батьком у його квартирі, оскільки речей її він там не бачив і його продовжували відвідувати соціальні служби. Від батька він ніколи не чув будь-якої розмови щодо квартири, що він має намір її продати, чи подарити. Свідок зазначає, що після інсульту в 2011 році батько склав заповіт на його користь щодо розпорядження квартирою, він його бачив особисто, однак потім зі слів ОСОБА_1 дізнався, що всі документи щодо квартири забрала ОСОБА_14 . У 2019 році батько дізнався, що вже не є власником квартири, у якій проживає, і що він, начебто, подарував її своїй дружині ОСОБА_15 . Обставини укладання цього договору свідку не відомі, батько нічого ніколи не розповідав.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що з позивачем її познайомила ОСОБА_17 , і між ними зав`язалися дружні стосунки. Спочатку вона ходила до ОСОБА_1 разом з ОСОБА_18 , а згодом почала і самостійно. Через деякий час позивач зробив їй пропозицію одружитися, вона не одразу погодилися, оскільки в неї на той час була неповнолітня донька, якій було 16 років, і яка була проти цього шлюбу. Залишити жити свою неповнолітню доньку одну вона не могла, донька жити разом у ОСОБА_1 в квартирі не хотіла, тому було вирішено, що відповідач буде жити на дві квартири: і з чоловіком, і з донькою. У квітні 2015 року вони зареєстрували шлюб. Усі свята святкували у позивача в квартирі, стосунки між ними були хороші. Іноді вона залишалася у нього ночувати, мала в квартирі свої особисті речі. Готувала їжу і донці, і приходила к ОСОБА_1 прибирати, готувати їжу. На тому, щоб до нього продовжувала ходити соціальній робітник і допомагати йому наполягав сам позивач. Коли вони почали разом проживати, вона працювала на ринку, отримувала заробітну плату. Гроші ОСОБА_1 їй також давав, на які вона намагалася купувала все для нього необхідне. Спільного бюджету в них не було. У шлюбі вони жили в любові та злагоді. Минуло менше пів року з моменту реєстрації шлюбу і позивач сказав, що хоче подарувати їй квартиру, на що вона відповіла, що в нього ж є названий син. Однак ОСОБА_1 відповів, що син живе в Росії і в нього є своє житло. Він весь час говорив і наполягав на тому, що хоче подарувати їй свою квартиру. Одного разу вони вийшли прогулятися на дворі і позивач відвів її до нотаріуса Малахової О.О. , яка знаходилася неподалік квартири позивача, сказавши, що хоче подарувати їй квартиру. Нотаріус роз`яснила їм усі права, умови, розповіла, що існує договір довічного утримання, договір дарування. ОСОБА_1 наполягав на укладенні саме договору дарування і мав при собі усі належні документи. Нотаріус склала договір, вони разом його прочитали і підписали. Читати позивач міг, окуляри одягав лише коли працював біля комп`ютеру. Через пару днів після цього ОСОБА_1 попав до лікарні з розладом травлення, а через 3 дні повернувся додому. Позивач має І групу інвалідності. До цього випадку пару років назад (2011 рік) в нього був інсульт. Вона за ним доглядала, оскільки стан у нього був тяжкий, була порушена координація. Згодом він почав ходити за допомогою палиці, стан його здоров`я покращився, почав розмовляти. Розмови щодо догляду за ОСОБА_1 між ними ніколи не було. В шлюбі вони прожили три роки, а розлучилися тому що позивач має складний характер, йому постійно щось не подобалось і він за нею все переробляв. Він почувався здоровою людиною, іноді забував куди щось поклав. Відповідач ніколи його не виганяла з квартири, і їй не відомо є в нього ще житло чи ні. Після розірвання шлюбу вона продовжувала ходити до нього, думала, що щось зміниться. З сином позивача вона спілкувалася, однак не говорила йому, що ОСОБА_1 подарував їй квартиру. Рішення про розірвання шлюбу вони не оскаржували. Після того як вона дізналася, що ОСОБА_1 подав позов до суду щодо визнання недійним договору дарування квартири, вона перестала до нього ходити. Свою квартиру він подарував їй без усяких умов. Відповідач має свою власну однокімнатну квартиру.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що спочатку її мати ОСОБА_4 просто спілкувалася з ОСОБА_1 . Через деякий час вони уклали шлюб, приблизно в 2014 році. Вона була проти укладання цього шлюбу і на весіллі присутня не була. На той час свідку було 16 років. Її мати жила постійно разом з нею, однак ходила доглядати позивача, готувала йому їжу, прибирала. Свідок також ходила в гості до ОСОБА_1 . До них ходили материні друзі, його друзі, вони святкували всі свята у нього в квартирі. Два рази на тиждень приходила соціальна робітниця і також допомагала по дому. Згодом, приблизно після спливу пів року, мати розповіла їй, що ОСОБА_1 хоче подарувати їй квартиру. Вона говорила йому, що в нього є син, однак він хотів подарувати квартиру матері. Через деякий час позивач знайшов нотаріуса, вони пішли разом і ОСОБА_1 подарував матері квартиру без всяких на то умов. Свідок вже на той час навчалася у м. Харкові, до навчального закладу вступила після реєстрації шлюбу матері. Проживала там з 2016 по 2020 рік. У 2018 році її мати розлучилася з позивачем. Причини розірвання шлюбу їй не відомі. Однак після розірвання шлюбу у їх відносинах нічого не змінилося, її мати продовжувала ходити до ОСОБА_1 і допомагати йому. Свідок багато спілкувалася з позивачем, на її думку, по його зовнішньому вигляду він був зовсім здоровою людиною. Він сам себе міг обслуговувати, мама з ложки його не годувала. Після інсульту (приблизно 8 років потому) у нього були проблеми із здоров`ям, у нього відняло руку, однак він відновився. Він має І групу непрацездатності безстроково. ОСОБА_1 знав, що її мати подала до суду позов про розірвання шлюбу, однак сказав, що у судове засідання не піде. У них є власна однокімнатна квартира, а у ОСОБА_1 - двокімнатна. На теперішній час сторони посварилися між собою та не спілкуються.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним робітником і обслуговувала ОСОБА_1 весь час з 2015 року по 2017 рік. Він був після інсульту, погано ходив з тростиною, був нервовою людиною. Коли вона до нього приходила, часто бачила у нього відповідача ОСОБА_16 , ОСОБА_1 просив її сплачувати комунальні платежі. Коли вона познайомилася з ОСОБА_15 , вона ще не була дружиною позивача. В березні-квітні ОСОБА_1 розповів їй, що зробив ОСОБА_15 пропозицію. Вони офіційно уклали шлюб. Після шлюбу він також розповів, що подарував квартиру ОСОБА_15 . Про те, що його змушували це зробити він не казав. Свідок бачила, що ОСОБА_1 хоче обійняти ОСОБА_20 , однак вона відсторонювалася від нього. Позивач завжди говорив, що в нього є син, однак від ОСОБА_15 вона дізналася, що це не його рідний син, а жінки з якою він жив. Свідок приходила до ОСОБА_1 постійно два рази на тиждень на одну годину, і не бачила, щоб ОСОБА_21 готувала у нього їжу. Вона продовжувала приходити і допомагати, навіть після реєстрації ОСОБА_1 шлюбу, про що вона говорила своєму керівництву. Разом з дружиною вони не проживали, ОСОБА_15 не ночувала в квартирі, спільного господарства не вели. Позивач нікуди сам не виходив, якщо потрібно було кудись їхати він їздив на таксі, свідок купувала йому продукти харчування, на які їй давав гроші ОСОБА_22 . Свідок прибирала квартиру, однак не завжди, позивач і сам прибирав, готував собі їсти. В цілому він був нормальною людиною, проте якщо точка зору з ним не співпадала він міг і розлютитися. ОСОБА_15 знала, що її чоловік обслуговується в Територіальному центрі.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 брат її свекрухи і вона його добре знає. Багато часу він жив один. Після того як в нього трапився інсульт, його доглядала її свекруха, потім приїхала колишня дружина. Постійно з ним на той час ніхто не жив. Свекруха померла у серпні 2015 року, після цього свідок приходила до ОСОБА_1 , коли він дзвонив і йому була потрібна допомога. З березня по серпень 2015 року вона до нього не ходила. Ще до нього ходили допомагати соціальні робітники і родичка ОСОБА_23 . Вона чула, що у ОСОБА_24 є якась жінка, однак ніколи її не бачила. З ОСОБА_25 вона не знайома. Від свекрухи вона чула, що ОСОБА_1 щось намудрував. Вона також чула, що він одружився і подарував квартиру. Щодо стану здоров`я ОСОБА_1 свідок зазначає, що після інсульту в нього змінився мозок, один день він міг все розказувати, пам`ятати, а на інший вже нічого не пам`ятав. Зараз вони рідко спілкуються.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що років з десять назад у ОСОБА_1 стався інсульт. Він був у дуже тяжкому стані, частково паралізований, однак згодом все минуло. Йому допомагала її свекруха, поки була жива. ЇЇ сім`я також допомагала йому, коли він дзвонив і просив про допомогу: попрати, прибрати, їсти приготувати. Проте це було рідко, приблизно раз на рік. Йому допомагали і працівники соціальної служби, але як часто їй не відомо. В нього є син, з першою дружиною він розлучився давно. Від своєї свекрухи вона дізналася, що в 2014-2015 році він одружився, проте дружини його ніколи не бачила. Іноді вони спілкувалися з ним по телефону, він розповідав, що одружився, що в нього любов. Приблизно 2-3 роки назад він сказав їй, що помилився в дружині. З його слів вона знає, що він подарував дружині квартиру, однак не розумів, що робить. Щодо розірвання шлюбу їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що знала, що відповідач ОСОБА_15 вийшла заміж за ОСОБА_1 і що він подарував їй квартиру. ОСОБА_15 разом з ним постійно не проживала, проте приходила до нього кожного дня і допомагала йому. У неї була на той час неповнолітня донька, яку вона не могла залишити одну, та й в квартирі ОСОБА_1 були погані умови для проживання. ОСОБА_1 кохав ОСОБА_15 , тому це не був фіктивний шлюб. Позивач гарно себе почував, гарно говорив.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_26 в нього дружні стосунки, знає її давно з 1990 років, працювали разом на ринку. З ОСОБА_1 познайомився через ОСОБА_15 , вони святкували разом реєстрацію їхнього шлюбу в 2015 році та згодом День народження позивача. Обставини їхнього спільного життя йому не відомі, чому розлучилися також. Знає, що спочатку ОСОБА_15 просто ходила допомагала ОСОБА_1 по дому, а згодом вони одружилися. Свідок кілька разів допомагав ОСОБА_15 відвозити продукти на квартиру, де проживає ОСОБА_1 . Також зі слів відповідача він знає, що позивач подарував їй квартиру, коли вони ще перебували у шлюбі.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Росії, в 1995 році приїхав з Росії в Україну, має право на залишення на постійне проживання на території України (тимчасова посвідка діє безстроково), та зареєстрований з 17.05.1999 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії договору дарування квартири серії НАР № 574292 від 08.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1052, ОСОБА_1 , діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, подарував безоплатно ОСОБА_4 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172542501 від 04.07.2019, приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О. 08.10.2015 проведена державна реєстрація права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_25 . Підстава виникнення - договір дарування квартири серія та номер 1052, виданий 08.10.2015 приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О.

12 грудня 2017 року заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 428/10961/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_25 , який було зареєстровано 18 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 146, розірвано.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності на нерухоме майно, яке вибуло з його володіння внаслідок укладення ним оспорюваного договору дарування квартири. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

З позовної заяви та пояснень позивача наданих в судовому засіданні вбачається, що під час укладання 08 жовтня 2015 року договору дарування квартири на користь відповідача він помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін внаслідок тяжких захворювань та травм спричинених інсультом і не розумів, що укладає договір дарування, а також вважає, що відповідач навмисно ввела його в оману та замість договору довічного утримання він підписав договір дарування своєї квартири.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд встановив наступне.

З письмових пояснень третьої особи приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахової Олени Олексіївни встановлено, що перед укладенням оспорюваного договору дарування квартири ОСОБА_1 неодноразово особисто приходив до нотаріальної контори для отримання консультацій, йому було роз`яснено значення, умови договору дарування, спадкового договору, договору довічного утримання та їх правові наслідки, при цьому позивач виражав стійкий намір і наполягав саме на укладенні договору дарування квартири. На момент укладення договору дарування нотаріус переконалася у здатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій, нотаріальної дії, її наслідків та змісту її роз`яснень, а також відповідності його волі і волевиявлення щодо вчинення нотаріальної дії. Сумнівів щодо укладення сторонами договору дарування в неї не було, ОСОБА_1 мав намір дарувати квартиру дружині, а не сторонній особі. Позивач надав всі необхідні документи для вчинення договору дарування. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає квартиру своїй дружині. Доводи позивача про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання також спростовуються висновком про вартість квартири від 06.10.2015, з якого вбачається, що замовником цього висновку є позивач ОСОБА_1 , а підставою для проведення такої оцінки є договір з замовником (позивачем) від 05.10.2015 № 143 для здійснення оцінки ринкової вартості квартири для того, щоб в подальшому оформити договір дарування на об`єкт оцінки відповідно до чинного законодавства України.

Доводи позивача про те, що ним було укладено для себе невигідну угоду внаслідок тяжких захворювань та травм спричинених інсультом і продовжуючи тяжко хворіти він не розумів, що укладає договір дарування, суд не приймає до уваги, оскільки вони також були спростовані письмовими пояснення третьої особи, поясненнями свідків, а також копією епікризу № 21634. Суд критично ставиться до зазначеного епікризу як доказу тієї обставини, що після укладення договору дарування позивач з 10.10.2015 по 13.10.2015 знаходився на стаціонарному лікуванні, тому погано себе почував при укладенні договору дарування квартири 08.10.2015 і не міг повноцінно усвідомлювати значення своїх дій, оскільки госпіталізований до лікарні позивач був з діагнозом «хронический билиарный панкреатит в стадии обострения», що відноситься до захворювання органів травлення, яке, на думку суду, аж ніяк не могло впливати на свідомість позивача при укладенні ним оспорюваного договору.

Крім того, з аналізу показань свідків, наданих у судовому засіданні, вочевидь стає зрозумілим, що позивач ОСОБА_1 дійсно в 2011 році переніс тяжкий інсульт, який мав свої негативні наслідки, однак згодом реабілітувався, почувався добре, усвідомлював значення своїх дій, міг самостійно себе обслуговувати без сторонньої допомоги, уклав шлюб з відповідачем вільно із почуття любові. Жодний зі свідків не підтвердив, що відповідач змусила позивача подарувати їй квартиру. Натомість усі свідки пояснювали, що від позивача їм стало відомо, що він подарував дружині свою квартиру, а отже позивач з моменту укладення договору знав і розумів, що саме подарував квартиру, а не уклав договір довічного утримання.

Отже, на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав, нотаріусом було перевірено волю і волевиявлення сторін щодо вчинення нотаріальної дії, роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом позивача у договорі. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає квартиру своїй дружині. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивачем не надано.

Тобто, під час укладання та посвідчення даного правочину нотаріусом не було встановлено жодних заборон та перепон щодо відчуження майна, сторони діяли в рамках правового поля і правочин відповідав волевияленню обох сторін.

На думку суду, існування на теперішній час неприязних стосунків позивача з колишньою дружиною внаслідок розірвання шлюбу не свідчить про недійсність правочину та не може бути підставою для його скасування.

Посилання представника позивача на те, що відповідач не має іншого зареєстрованого за ним житла, а тому реально не бажав дарувати квартиру, суд також не приймає до уваги, оскільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд незалежно від наявності або відсутності у нього іншого майна.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що в даному випадку строк позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки позовні вимоги визнані судом необґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позивач не довів належними та допустимими доказами, що укладений ним договір дарування квартири є недійсним, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, третя особа - Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова Олена Олексіївна, відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.07.2019, скасувати.

Скасувати арешт накладений на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , та заборону ОСОБА_4 та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з її відчуженням та перереєстрацією права власності.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , тимчасова посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2 .

- третя особа: Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова Олена Олексіївна, місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 24.12.2021 року.

Суддя І. С. Посохов