ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3668/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

представника позивача (відповідача за позовом третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору) ОСОБА_1 ;

представник відповідача не з`явився;

представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Державної іпотечної установи Подольського А.Ю.;

представники третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної іпотечної установи, про припинення правовідносин за договором, припинення договору іпотеки та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 позивач за первісним позовом) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит»), третя особа - Державна іпотечна установа, про припинення правовідношення між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2 за кредитним договором від 05.11.2004 № 1344pv-10-04, та припинення договору іпотеки від 14.02.2005.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.11.2004 між ним та ТОВ Банк «Фінанси та кредит», назва якого змінена на АТ «Банк «Фінанси та кредит», був укладений кредитний договір № 1344pv-10-04. Для забезпечення виконання цього договору між ними було укладено договір іпотеки від 14.02.2005. 01.08.2008 року ОСОБА_2 сплатив 52 000,00 доларів США, а також проценти за користування кредитними ресурсами у розмірі 5 701,11 доларів США. Зазначає, що підтвердження виконаних ним зобов`язань є висновок експерта від 28.07.2017 за ЕД 2017/085. Однак, з 01.08.2008 по 22.06.2015 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» продовжував приймати і зараховувати грошові кошти за кредитним договором, що призвело до: переплати коштів у рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту у загальній сумі 12 712,20 доларів США; переплати коштів у рахунок погашення заборгованості по процентах за користування кредитом у загальній сумі 19 395,38 доларів США, у зв`язку з чим позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У вересні 2018 року від представника АТ «Банк «Фінанси та кредит» надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що відповідно до п. 7.4 договір діє до повного виконання взятих на себе зобов`язань; в результаті невиконання умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість по кредитному договору, яка станом на 23.08.2018 становить 2 326 013,97 грн; позивачем не надано жодних письмових підтверджень сплати ним процентів за користування кредитом та повернення кредиту; у висновку експерта не зазначено про те, що він обізнаний про кримінальну відповідальність; а оскільки у позивача перед Банком на сьогоднішній день є борг, позивач зробив передчасний висновок про те, що зобов`язання сторін по кредитному договору припинилися, та припинення правовідношення за договором іпотеки.

Також, АТ «Банк «Фінанси та кредит» заявив про застосування строків позовної давності, обґрунтувавши її тим, що про спірний кредитний договір, його умови позивачу стало відомо 07.02.2008, а відтак строк позовної давності сплинув 07.02.2011, іпотечний договір 14.03.2005, відповідно строк позовної давності сплив 14.02.2008 (т.1, а.с. 104).

У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, в якому вказав, що посилання у відзиві на кредитні договори під іншими номерами і на документи, що складені на їх виконання є безпідставними, отже незаконними; рішенням суду від 22.06.2016 у справі № 753/992/16 встановлено, що відповідачем порушено п. 4.4. кредитного договору, та через це припинено поруку від 05.11.2004 № 1344/3 та встановлено, що між ним укладено саме кредитний договір № 1344pv-10-04. Порушення свідчать про відсутність рівності сторін договору. Вказує, що незаконність нарахувань і вимагання повернення заборгованості також визначена п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з причин спливу строку позовної давності 01.08.2011 (01.08.2008 дата погашення коштів по тілу кредиту). Відповідач користуючись своїм більш сильнішим становищем, намагався оманливим, агресивним способом примусового заставити позивача здійснювати перерахування грошових коштів за кредитним договором (виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки).

У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, вважаючи її необґрунтованою.

У листопаді 2018 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення в яких вказано, що банком допущена технічна помилка в номері договору в одній цифрі (замість № 1344pv-10-04, вказано кредитний договір № 1344pv-11-04); позивачем добровільно визнається обставини щодо видачі Банком кредиту окрім 52 000,00 доларів США, ще й 30 000 доларів США.

АТ «Банк «Фінанси та кредит» у листопаді 2018 року надало пояснення, що позичальнику було видано 82 000 доларів США, які не повернуті в повному обсязі, борг перед Банком становить 2 236 013,17 грн.

Ухвалою суду від 09.07.2019 було прийнято до провадження цивільну справу та призначено в порядку загального позовного провадження (т. 4, а.с. 115).

У жовтні 2018 року Державна іпотечна установа (далі по тексту - ДІУ, третя особа за первісним позовом) подала позовну заяву до ОСОБА_2 в якій просило стягнути з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором у сумі 673 608,37 грн (основний борг станом на 17.09.2015 - 377 264,73 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 165 781,65 грн, пеня 83 136,48 грн, інфляційні втрати - 47 425,51 грн) (т. 4, а.с. 150).

Позовна заява мотивована тим, що 11.02.2015 між ДІУ та АТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений кредитний договір № 17/4 за умовами якого установа надала Банку у кредит грошові кошти в сумі 155 600 000,00 грн, строком з 11.02.2015 по 11.06.2015 включно зі сплатою 15,3 процентів річних. В якості забезпечення виконання зобов`язання Банком за кредитним договором № 17/4 від 11.02.2015 між установою та банком укладений договір застави майнових прав № 17/4-З від 11.02.2015 за рахунок яких задовольняються усі вимоги ДІУ. Одночасно між ДІУ та Банком 11.02.2015 був укладений Договір відступлення права вимоги № 17/4-В, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за кредитним договором № 1344pv-10-04 від 05.11.2004, договором іпотеки р. № 630 від 14.02.2005, договором поруки № 1344/З від 05.11.2004, договором поруки № 1344/1 від 05.11.2004, договором поруки № 1344/2 від 05.11.2004 та договором поруки №1344/3 від 05.11.2009. Банк не повернув кошти ДІУ, що підтверджується актом звіряння розміру заборгованості та ухвалою суду про затвердження мирової угоди. П. 1.2 договору відступлення набрав чинності 17.09.2015 (прийнято постанову про віднесення банку до категорії неплатоспроможних»; ДІУ своїм листом від 17.09.2015 повідомила Банк про набуття всіх прав вимог про які йдеться у п. 1.2 договору відступлення). ОСОБА_2 листом було повідомлено. Банк листом від 23.11.2015 повідомило ДІУ про суму заборгованості станом на 17.09.2015. ОСОБА_2 порушив п. 3.2 кредитного договору, станом на 11.09.2018 нарахована заборгованість на загальну суму 673 608,37 грн.

Ухвалою суду від 16.03.2020 прийнято до свого провадження позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Державної іпотечної установи (т. 4, а.с. 199).

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову, обґрунтувавши це тим, що ДІУ не надано доказів забезпечення виконання правил № 168, які визначають обов`язковість надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту доля споживача під час укладання кредитного договору; ДІУ не надано первинні документи, що підтверджують надання та перерахування кредитних коштів в сумі 30 000,00 доларів США. Строк позовної давності сплив 18.09.2018 (т. 4, а.с. 221).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет позову.

Представник АТ «Банк «Фінанси та кредит» та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не прибули, були повідомлені належним чином, тому суд з`ясувавши думку учасників справи, провів судове засідання без їх участі.

Представник третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет позову свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Суд, заслухавши представника позивача та представника третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет позову, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних заяв з наступних відстав.

Як встановлено судом, 05.11.2004 між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №1344 pv-10-04, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 52 000,00 (п`ятдесят дві тисячі) доларів США з оплатою по процентній ставці 12,00 (дванадцять) процентів річних (т. 1, а.с. 8).

В подальшому між ними було укладені додаткові угоди які змінювали процент, платіж, період та об`єм повернення коштів - 09.06.2005, 01.02.2006, 07.02.2006, 17.08.2007, 08.11.2010 (т. 1, а.с. 13-18).

14.02.2005 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19). В подальшому 10.11.2010 між ними був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки в п. 2 (т. 1, а.с. 23).

17.08.2007 ОСОБА_2 звернувся до АТ «Банк «Фінанси та кредит» із заявою в якій просив згідно наявного кредитного договору, надати йому суму у розмірі 30 000,00 доларів США до 05.11.2019 готівкою (т. 3, а.с. 226), та у подальшому, 02.02.2010 року сторони підписали Акт звірки залишків заборгованості за кредитним договором від 05.11.2004 №1344pv-10-04, за яким позивач підтвердив, що ним за кредитним договором отримано від банку грошові кошти в сумі 82 000 доларів США та залишок заборгованості за договором станом на 01 січня 2010 року складає 26 251,95 доларів США. (т. 3, а.с. 228)

Оскільки інші кредитні зобов`язання у ОСОБА_2 з відповідачем в той період відсутні, судом встановлено, що в межах кредитного договору №1344pv-10-04 від 05.11.2004, виконання якого забезпечено договором іпотеки від 14.02.2005, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 82 000 доларів США.

В матеріалах справи міститься виписки по особову рахунку ОСОБА_2 за період з 05.11.2004 по 11.09.2018 в якій відображено рух його коштів (т. 1, 2), а відповідно до наданого відповідачем розрахунку загальної суми заборгованості станом на 23.08.2018 заборгованість складає 2 326 013,97 грн. (т.1, а.с. 91-98).

При цьому, суд не бере до уваги наданий до позову висновок експерта від 28.07.2017 № ЕД2017/085 (т. 1, а.с. 32), на який посилається позивач, яка на підставу відсутності у нього заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду, тому він є неналежним доказом керуючись правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.

Так, згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається (частини перша та друга, четверта статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору № 1344pv-10-04 від 05.11.2004, договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, п. 7.4 - догові може бути змінений або доповнений по взаємній згоді сторін, всі зміни і доповнення до договору повинні бути підписані сторонами, такі зміни та доповнення додаються до договору та являються його невід`ємною частино (т. 1, а.с. 11).

За змістом п. 19 іпотечного договору від 14.02.2005 цей договір діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за основним зобов`язанням.

Матеріалами справи спростовуються, що основне зобов`язання було виконане ОСОБА_2 01.08.2008, оскільки ОСОБА_2 17.08.2007 та 08.11.2010 укладав та підписував додаткові угоди до договору.

Так, ОСОБА_2 не спростував наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості, не надав свій, та не надав жодних доказів, які б свідчили про повне виконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Отже, основне зобов`язання не припинено, підстав припинення іпотеки судом не встановлено.

З урахуванням розумності, справедливості та добросовісності виконання сторонами своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не було вчинено дій щодо повного виконання умов кредитного договору

Водночас, судом встановлено, що 11.02.2015 між ДІУ (кредитор) та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (позичальник, Банк) уклали кредитний договір №17/4 (т. 4, а.с. 1). 11.02.2015 договір застави майнових прав № 17/4-З (т. 4, а.с. 5).

В якості забезпечення виконання зобов`язань Банком за кредитним договором № 17/4 від 11 лютого 2015 року між ДІУ та банком укладений договір застави майнових прав №17/4-3 від 11 лютого 2015 року за рахунок яких задовольняються усі вимоги ДІУ.

Одночасно між ДІУ та Банком 11 лютого 2015 року був укладений Договір відступлення права вимоги №17/4-В, згідно якого Банк передав третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, всі права вимоги за Кредитним договором №1344pv-10-04 від 05 листопада 2004 року, договором іпотеки №630 від 14.02.2005 року, договором поруки №1344/3 від 05 листопада 2004 року, договором поруки №1344/1 від 05 листопада 2004 року, договором поруки №1344/2 від 05 листопада 2004 року та договором поруки №1344/3 від 15 січня 2009 року.

Пунктом 1.2 договору відступлення права вимоги передбачено, що первісний кредитор вступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору. Також пунктом 2.1 зазначеного договору вказана відкладальна умова про те, що пункт 1.2. набирає чинності в день прийнята рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день у випадку неповернення банком установі суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом у строк визначений кредитним договором отримання банком від ДІУ повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що має підтверджуватись відміткою про одержання банком на копії повідомлення.

17.09.2015 року на офіційному сайті Національного банку України було розміщено прес реліз, в якому зазначено, що відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних».

Крім того, ДІУ своїм листом від 17.09.2015 року №6596/15/2 повідомила ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про набуття всіх прав вимог про які йдеться у п. 1.2 договору відступлення, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції банку з вхідним номером 30482 від 25.09.2015 року.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повернув кошти ДІУ, що підтверджується актом звіряння розміру заборгованості АТ Банк «Фінанси та Кредит» перед Державною іпотечною установою за кредитним договором №17/4 від 11 лютого 2015 року та ухвалою господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року по справі № 910/21864/15 про затвердження мирової угоди між ДІУ та Банком.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, пункт 1.2. договору відступлення набрав чинності 17.09.2015 року, а ДІУ, цього ж дня, набула право кредитора за кредитним договором №1344ру-10-04 від 05 листопада 2004 року та договором іпотеки.

Окрім того, про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1344ру-10-04 від 05 листопада 2004 року ДІУ листом з повідомленням про вручення від 15.10.2015 року № 7353/11/2 повідомила відповідача, що не заперечується останнім.

Разом з цим, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, у зв`язку з тим, що ДІУ стало новим кредитором позивача за первісним позовом, а останнім заявлені вимоги до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», яке відступило свої права саме ДІУ, тобто неналежного відповідача, жодних клопотань/заяв про заміну неналежного відповідача за первісним позовом від позивача чи його представника під час розгляду справи не надходило, суд керуючись наведеними правовими нормами, а також врахувавши встановлені обставини, відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог про припинення правовідносин за кредитним договором та припинення договору іпотеки.

Щодо вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ДІУ до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, судом встановлено наступне.

Відповідно до довідки від 24.09.2018 № 4693/32/28 ДІУ, розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №1344pv-10-04 від 05.11.2004 перед ДІУ складає 673 608,37 грн, в томі числі: по 0сумі основного боргу - 377 264,73 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 165 781,65 грн, пеня - 83 136,48 грн, інфляційні втрати - 47 425,51 грн. (т. 4, а.с. 153-156). Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано.

При цьому, як встановлено вище, на підставі укладеного між ДІУ та Банком 11.02.2015 року Договору відступлення права вимоги №17/4-В, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, набула права вимоги до ОСОБА_2 - 17.09.2015 року, тобто про наявність порушеного права на стягнення вищенаведеної заборгованості ДІУ дізналась 17.09.2015 року, тоді як до суду звернулась з позовною заявою 12.10.2018 року.

Водночас, статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки з позовом про стягнення заборгованості до суду ДІУ звернулась 12.10.2018, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності, суд дійшов висновку, позовна давність позивачем пропущена, при цьому останній не надав обґрунтованих підстав для поновлення відповідного строку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За встановлених обставин, а також врахувавши заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, позовні вимоги Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості також задоволенню не підлягають з причин спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на сторін які їх понесли.

На підставі викладеного та керуючись стст. 1-13, 17, 18, 76 - 82, 80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної іпотечної установи, про припинення правовідносин за договором, припинення договору іпотеки - відмовити.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.