22-ц/804/75/21
265/5323/18

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„05 березня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 265/5323/18
Номер провадження 22-ц/804/75/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи:
позивач Маріупольська місцева прокуратура № 2 Донецької області в інтересах держави в особі територіальної громади міста Маріуполя Донецької області
відповідачі Маріупольська міська рада Донецької області, ОСОБА_1
треті особи ТОВ «Джерело Надії», Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 серпня 2020 року головуючого судді Козлова Д.О. зі складанням повного тексту судового рішення 27 серпня 2020 року по цивільній справі про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,-
Також, керівник прокуратури вказував, що спірна земельна ділянка раніше нікому не надавалась та була вільна від забудови. ОСОБА_1 не належала нерухомість на праві власності на спірній земельній ділянці площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 . Отже, всупереч ст.ст.124,134,135 ЗК України, без проведення земельних торгів Маріупольською міською радою затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано в оренду вільну від забудови земельну ділянку площею 0,0360 га ОСОБА_1 .
Крім того, керівник прокуратури вказував, що виконкомом Маріупольської міської ради з урахуванням висновку головного управління містобудування і архітектури від 12 квітня 2016 року було 27 квітня 2016 року прийнято рішення про відмову у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , до якого додано заперечення голови Лівобережної районної адміністрації з колективним зверненням мешканців району з питань благоустрою за вказаною адресою скверу або паркової зони. Натомість рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року рішення виконкому від 27 квітня 2016 року було скасовано та надано спеціальне зональне погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 , що свідчить про порушення ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». При цьому за рішенням Маріупольської міської ради № 6/28-3210 від 18 червня 2013 року про затвердження плану зонування території міста Маріуполя вбачається, що територія, на якій виділяється земельна ділянка віднесена до червоних ліній, що підтверджується пояснювальною запискою до Плану зонування території міста Маріуполь, складеної Державним підприємством «Український державний науково-дослідницький інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя».
Відповідно до ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 144 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, тобто, виключно в інтересах територіальної громади. При цьому підставами для визнання акту незаконним, незалежно від його правової природи, є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту незаконним є також , порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів, в даному випадку, територіальної громади міста Маріуполя.
Оскільки рішення Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року та договір оренди земельної ділянки від 15 серпня 2017 року між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 суперечать ст. 134 ЗК України , то таке рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а договір оренди відповідно визнанню недійсним.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 серпня 2020 року у задоволенні позову Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області в інтересах держави в особі територіальної громади міста Маріуполя Донецької області до Маріупольської міської ради Донецької області, ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Джерело Надії», Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовлено.

В апеляційній скарзі Донецька обласна прокуратура просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Зокрема зазначено, що висновок суду першої інстанції про те, що саме при прийнятті судового рішення від 10 грудня 2014 року, яким затверджено мирову угоду, було враховано положення ст. ст. 124, 134 ЗК України щодо необхідності проведення процедури земельних торгів для набуття права оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га, які повинні було передувати наданню Маріупольською міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою Петросян Н.Ю. не відповідає вимогам законодавства,оскільки спочатку передбачена процедура проведення земельних торгів, а вже після чого органом місцевого самоврядування надається дозвіл на розробку проекту землеустрою переможцю таких торгів.

Крім цього, ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 123 ЗК України не зверталась до міської ради із відповідним клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою, а міською радою не приймалось рішення про надання їй такого дозволу.

Зі змісту ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року у справі № 263/10488/14-ц, якою визнано мирову угоду між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 дозволяється розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів. Проте, вказана ухвала суду не містить жодних зобов`язань щодо виділення земельної ділянки в порушення порядку, встановленого ЗК України.

Також, суд першої інстанції невірно дійшов висновку, що ОСОБА_1 та Маріупольською міською радою, з огляду на ухвалу Жовтневого районного суду від 10 грудня 2014 року, було формально дотримано положення ст.123 ЗК України в частині звернення ОСОБА_1 за дозволом на розробку проекту землеустрою та ухвалення рішення міською радою про надання такого дозволу, оскільки ОСОБА_1 з відповідним клопотанням до Маріупольської міської ради не зверталась, а Маріупольська міська рада рішення про надання дозволу не приймала.

Крім цього, судом першої інстанції при ухваленні рішення не звернуто уваги на те, що при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: АДРЕСА_1 порушено вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При розпорядженні вищевказаною земельною ділянкою виконавчим комітетом Маріупольської міської ради з урахуванням висновку головного управління містобудування і архітектури міської ради від 12 квітня 2016 року № 06-02-28/516-02, п.3.2.6 плану зонування території міста Маріуполя, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради № 6/28-3210 від 18 червня 2013 року та вимог ст.18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийнято 27 квітня 2016 року рішення № 94 про відмову у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . До вказаного рішення також було надано заперечення голови Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, оскільки до районної адміністрації надійшло колективне звернення мешканців району з питань благоустрою за вказаною адресою скверу або паркової зони. Однак, в подальшому, рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року № 77 вищевказане рішення скасовано та надано спеціальне зональне погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 з урахуванням тих же самих нормативних актів, що свідчить про порушення вимог ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При цьому, згідно рішення Маріупольської міської ради № 6/28-3210 від 18 червня 2013 року, яким затверджено план зонування території міста Маріуполя, територія, на якій виділяється земельна ділянка, віднесена до червоних ліній, що підтверджується пояснювальною запискою до Плану зонування території міста Маріуполь, складеної Державним підприємством «Український державний науково-дослідницький інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя», та затвердженої вищевказаним рішенням міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Маріупольської міської ради Зінов`єв І.Г. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначено, що ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області по справі № 263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року, затверджено мирову угоду між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , відповідно до якої, зокрема, вилучено в землі запасу житлової громадської забудови земельну ділянку площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску за адресою: АДРЕСА_2 . Демонтувати розміщені об`єкти на земельній ділянці і виключити запис про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач дозволяє відповідачу розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана ухвала суду набрала чинності 15 грудня 2014 року та оскаржена не була, у тому числі і прокурором.

Не можливо не погодитись з висновками суду першої інстанції, що саме при прийнятті судового рішення від 10 грудня 2014 року було враховано положення ст. ст. 124, 134 ЗК України щодо необхідності проведення процедури земельних торгів для набуття права оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га, які повинні були передувати наданню Маріупольською міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 .

Відтак, чинна та не скасована ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року, в контексті ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3. ст. 129 Конституції України обов`язкова для виконання.

Отже, у даному випадку, доводи прокурора про відсутність дозволу на розробку проекту землеустрою є незрозумілими та такими, що не відповідають матеріалами справи, а отже є неспроможними. Оскаржуване рішення Маріупольської міської ради містить усі посилання та мотивування, які передбачені нормами чинного законодавства.

Крім того, до Маріупольської міської ради від ОСОБА_1 надійшла заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:024:0465 га, для розміщення та експлуатації торгових павільйонів.

Відповідно до висновку Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 03.04.2015 № 06-03-7/26-05 проект було погоджено.

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року № 77 надано спеціальне зональне погодження до проекту землеустрою відповідно до плану зонування міста Маріуполя.

Висновком № 65/15 від 09 червня 2015 року наданим Управлінням Держземагентства у місті Маріуполі Донецької області погоджено проект землеустрою та зазначено, що він відповідає вимогам діючого законодавства.

ОСОБА_1 було розроблено та затверджено у відповідності до вимог 186-1 ЗК України проект землеустрою, тому підстав для відмови у затвердженні наданого проекту землеустрою у Маріупольської міської ради наявно не було.

Матеріалами справи підтверджується повне виконання орендарем умов договору, за яким своєчасно та в повному обсязі надходить орендна плата, останній використовує земельну ділянку відповідно до мети та цільового призначення, відтак Маріупольська міська рада в особі територіальної громади отримує те, на що сподівалась на час укладання договору оренди землі на момент розгляду даної справи.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ботман О.О. просить відмовити у повному обсязі у задоволенні апеляційної скарги, як необґрунтованої, рішення суду ухвалене в результаті повного та всебічного розгляду справи, з урахуванням всіх доказів та аргументів сторін, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін. Погоджуються з висновком суду першої інстанції щодо того, що у ОСОБА_1 виникли «правомірні очікування», оскільки вона мала усі підстави вважати, що рішення про дозвіл на розробку проекту землеустрою, затверджена ухвалою суду мирова угода, рішення про затвердження проекту землеустрою та укладений договір оренди є дійсними, а також розраховувати на певний стан речей, бо нею було дотримано зі свого боку вимог законодавства для отримання спірної земельної ділянки у користування.

З огляду на наведену вище практику ЄСПЛ, наявність порушень з боку органу місцевого самоврядування при наданні у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не може бути підставою для позбавлення прав на неї ОСОБА_1 , яка жодних порушень не вчинила.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що в разі задоволення позову керівника прокуратури буде мати місце «непропорційне втручання» у право ОСОБА_1 на мирне володіння таким майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на вказане, задоволення позову прокурора призведе до порушення права ОСОБА_1 на мирне володіння майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції через покладення на неї «надмірного тягаря», і тому вважають рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним.

У судовому засіданні апеляційного суду представник Донецької обласної прокуратури Зубов С.М. підтримав доводи апеляційної скарги .

Представник Маріупольської міської ради Донецької області Зінов`єв І.Г. , представник відповідача Петросян Н.Ю. та третьої особи ТОВ « Джерело Надії « адвокат Ботман О.О. підтримали доводи відзивів та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Адвокатом Ботман О.О. також надані додаткові письмові пояснення по справі ,відповідно яких представник відповідача зазначила,що предметом розгляду даної справи є земельна ділянка по АДРЕСА_1 ,кадастровий номер :01:024:0465,площею 0,0360 га. На вказаній земельній ділянці розміщено об*єкт незавершеного будівництва - торгівельний павільйон, який відповідно до інформаційної довідки № 242348812 від 29 січня 2021 року належить на праві власності ТОВ « Термінал-сервіс компані». Наразі ТОВ « Термінал-сервіс компані» та ОСОБА_1 вчиняють дії щодо виконання ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року по справі № 850/6/19 з припинення права власності на об*єкт нерухомого майна (незавершеного будівництва) торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 , а також щодо розірвання договору оренди земельної ділянки від 15 серпня 2017 року , укладений між Маріупольською міською радою Донецької області та ОСОБА_1 щодо оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:024:0465,площею 0,0360 га , та нормативною грошовою оцінкою 578354,40 грн та відповідної реєстрації припинення права оренди на вказану ділянку за ОСОБА_1 . Наразі предмет спору відсутній , з огляду на що, і підстави задоволення апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 серпня 2020 року по справі № 265/5323/18 також відсутні,просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги виконувача обов*язків керівника Донецької обласної прокуратури ( т.4 а.с.165-170).

Від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про можливість розгляду справи без її участі ,за участю її представника адвоката Ботман О.О., просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі (т.4.а.с.171).

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області у судове засідання апеляційного суду не з*явився , належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання . Електронною поштою надали клопотання про можливість розгляду справи за відсутністю представника (т.4.а.с.162-163).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 93 Земельного кодексу України (далі ЗК України ) земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

На підставі ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК, або за результатами аукціону.

За змістом ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом ч. 1-4, 6, 14 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування, рішення яких приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу місцевого самоврядування, де зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки комунальної власності у користування забороняється вимагати додаткові матеріали та документи. Відповідний орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України . Відповідний орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно зі змістом ч. 1-3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 ЗК України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. При цьому передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2, 3 ст. 134 ЗК України . Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч. 2, 3 ст. 134 ЗК України , здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 ЗК України .

На підставі ч. 1, 2 ст. 134 ЗК України земельні ділянки комунальної власності або права на них (оренда) підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах). Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

За ч. 1 ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір оренди земельної ділянки з переможцем земельних торгів, який запропонував найвищу плату за користування нею.

Згідно зі ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон, який встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог, зокрема, узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями.

На підставі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення; а містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

За ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до п. 7 ч. 5, ч. 6 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження містять, зокрема, мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд. Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 30 жовтня 2014 року № 6/42-4981 , за рішенням Маріупольської міської ради від 27 листопада 2007 року між Маріупольською міською радою та ПП ОСОБА_2 укладено договір оренди земельного ділянки від 26 березня 2008 року про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,0021 га на АДРЕСА_2 строком на три роки.

В той же час за договором дарування від 15 січня 2014 року ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі літ. А-1 площею 20,1 кв. м., розташованої в м. Маріуполі на перехресті пр. Леніна та АДРЕСА_3 ) на вказаній земельній ділянці площею 0,0021 га кадастровий номер :04:005:0273.

Оскільки в провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя перебувала справа за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, то Маріупольською міською радою було вирішено затвердити умови мирової угоди по справі, за якими Маріупольська міська рада дозволяє ОСОБА_1 розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зі свого боку погоджується на вилучення до земель запасу житлової громадської забудови земельної ділянки площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску по ремонту взуття на АДРЕСА_3 та на демонтування розміщених об`єктів на такій земельній ділянці з виключенням запису про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно (згідно додатку до рішення від 30 жовтня 2014 року № 6/42-4981 текст мирової угоди) (т. 1, а. с. 213-214; т. 3, а. с. 73-74, 75).

Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року, яка набула чинності 15 грудня 2014 року, вбачається, що в провадженні суду перебувала справа за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, 3-я особа: ОСОБА_2 , в ході розгляду якої встановлено, що представник позивача просив суд повернути земельну ділянку біля перехрестя пр. Леніна та пр. Металургів у м. Маріуполі (центр міста) площею 0,0021 га (кадастровий номер :04:005:0273) та привести її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд. При цьому в судовому засіданні сторонами було подано суду заяву про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, в зв`язку з тим, що сторони дійшли згоди щодо визнання певних обставин та зобов`язання виконання певний дій, яку судом було затверджено мирову угоду, укладену між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , шляхом вилучення в землі запасу житлової громадської забудови земельної ділянки площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску на АДРЕСА_2 та демонтування розміщених об`єктів на земельній ділянці з виключенням запису про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно. В свою чергу Маріупольська міська рада дозволила ОСОБА_1 розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів у АДРЕСА_1 (т. 3, а. с. 76-77).

Підтвердженням виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року в частині вилучення в землі запасу житлової громадської забудови земельної ділянки площею 0,0021 га (кадастровий номер :04:005:0273) для розміщення та експлуатації кіоску на АДРЕСА_2 та виключення запису про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно є інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність записів станом на 18 червня 2020 року в державних реєстрах щодо такої земельної ділянки (т. 3, а. с. 151).

На підставі виконання ухвали суду від 14 травня 2020 року представниками ГУ Держгеокадастру у Донецькій області суду було надано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 10 років ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатація торгових павільйонів) по АДРЕСА_1 , де вбачається, що на замовлення ОСОБА_1 та виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року ФОП ОСОБА_3 розробив проект землеустрою для відведення в оренду на 10 років з земель комунальної власності по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації торгових павільйонів земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0273 площею 0,0360 га, з яких під тимчасову забудову 0,0115 га, під інше 0,0245 га, з викопіюванням із чергового кадастрового плану, схемою економіко-планувальної зони, планом земельної ділянки та актом встановлення меж землекористування, кадастровим планом земельної ділянки (т. 3, а. с. 64-96).

Відповідно до висновку головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 03 квітня 2015 року на замовлення ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 для розміщення та обслуговування торгівельного павільйону вбачається, що наміри ОСОБА_1 на використання вказаної земельної ділянки відповідають видам використання території, що потребує спеціального узгодження, внаслідок чого надано висновок, що наміри ОСОБА_1 щодо вказаної території міста не суперечать плану зонування території міста Маріуполя за умови отримання спеціального узгодження (т. 1, а. с. 181).

За витягом з державного земельного кадастру від 18 травня 2015 року про земельну ділянку комунальної власності по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га кадастровий номер :01:024:0465 з земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатації торгівельних павільйонів) вбачається, що державна реєстрації такої земельної ділянки проведена Управлінням Держземагенства у м. Маріуполі (т. 1, а. с. 182).

Згідно із висновком щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 від 09 червня 2015 року вбачається, що Управління Держземагенства в м. Маріуполі Донецької області розглянуло проект землеустрою, виготовлений ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 та на підставі рішення Маріупольської міської ради від 30 жовтня 2014 року № 6/42-4981, ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року, щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га кадастровий номер :01:024:0465 з земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатації торгівельних павільйонів), внаслідок чого встановлено, що обмеження у використанні земельної ділянки відсутні, що також підтверджується довідкою № 64 Управління, а проектна документація відповідає вимогам законодавства, на підставі чого Управління узгодило такий проект землеустрою за умови дотримання вимог земельного законодавства (т. 1, а. с. 179-180; т. 3, а. с. 71).

Згідно із рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 вбачається, що рішенням Маріупольської міської ради від 30 жовтня 2014 року дозволена розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 . Так , розглянувши заяву ОСОБА_1 та висновок головного управління містобудування і архітектури міської ради від 12 квітня 2016 року, на підставі ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Маріупольської міської ради від 18 червня 2013 року «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м. Маріуполя», виконком відмовив ОСОБА_1 у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення (торгівельного павільйону) по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 215).

Відповідно до рішення виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року № 77 вбачається, що рішенням Маріупольської міської ради від 30 жовтня 2014 року дозволена розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 . Так , повторно розглянувши заяву ОСОБА_1 та висновок головного управління містобудування і архітектури міської ради від 11 березня 2017 року , на підставі ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Маріупольської міської ради від 18 червня 2013 року «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м. Маріуполя, виконком міської ради скасував рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 та надав ОСОБА_1 спеціальне зональне погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 216-217; т. 2, а. с. 77).

Відповідно до заяви від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відділу землеустрою Маріупольської міської ради із проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення ділянки для передачі в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміщення та експлуатації торгівельних павільйонів площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 , до якої було долучено: проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки; висновок головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради; витяг з державного земельного кадастру; рішення виконкому Маріупольської міської ради про надання спеціального зонального узгодження (т. 1, а. с. 169-170).

На підставі рішення Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року № 7/20-1856 було затверджено проект землеустрою щодо відведення та надано із земель житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий № :01:024:0465) площею 0,0360 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатація торгових павільйонів) по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з встановленням орендної плати на рівні 3% від її грошової оцінки (т. 1, а. с. 164-165).

Згідно із договором оренди земельної ділянки від 15 серпня 2017 року, укладеного Маріупольською міської радою та ОСОБА_1 , вбачається, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року , міська рада надала відповідачу у строкове платне користування на 10 років земельну ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га кадастровий номер :01:024:0465 з земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатації торгівельних павільйонів) зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки за рік (грошова оцінка 578354,52 грн.), що підтверджується розрахунком такої орендної плати (17350,64 грн. на рік). Вказаний договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 серпня 2017 року (т. 1, а. с. 190-195, 209, 223-226).

Факт передачі спірної земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди ОСОБА_1 підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки (т. 1, а. с. 201).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_1 зареєстрована з 21 листопада 2017 року, як фізична особа-підприємець (т. 1, а. с. 63).

Регулярність проведення оплати ОСОБА_1 орендної плати за договором оренди від 15 серпня 2017 року та відсутність заборгованості з таких сум підтверджується, як свідченнями представника Маріупольської міської ради, так й наданими представником ОСОБА_1 копіями квитанцій про проведення оплати з 26 грудня 2017 року по 28 травня 2020 року (т. 3, а. с. 165-169).

На підставі листа виконкому Маріупольської міської ради від 16 лютого 2018 року вбачається, що за листом управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради від 12 лютого 2018 року в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, 12 грудня 2017 року зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ДЦ 46 «Будівництво торговельних павільйонів по АДРЕСА_1 », замовник - ОСОБА_1 , що підтверджується вказаним повідомленням Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, за яким вбачається, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки були видані ГУ містобудування та Архітектури Маріупольської міської ради 05 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 163, 218-222).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції погодився із керівником прокуратури в тій частині, що Маріупольською міською радою не було дотримано передбаченого законом порядку передання в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 , оскільки для цього потрібно було провести земельні торги для визначення особи переможця на конкурентних засадах.

В той же час суд зауважив ,що за ст. 134 ЗК України право оренди земельної ділянки комунальної власності підлягають продажу на земельних торгах, крім випадків, зокрема, в разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб.

Отже, за загальним правилом, законом передбачено, що набуттю права на оренду земельної ділянки комунальної власності передує проведення земельних торгів, за результатами яких приймається рішення органом місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, чи укладається договір купівлі-продажу права оренди з наступним укладенням договору оренди земельної ділянки.

При цьому розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є однією із передумов для надання у користування такої земельної ділянки із земель комунальної власності.

З огляду на це, рішення органу місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України , про надання певній особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо складання договору оренди землі також повинно ґрунтуватися на результатах проведених земельних торгів.

Таким чином суд зауважив , що спочатку передбачена процедура проведення земельних торгів, вже після чого органом місцевого самоврядування надається дозвіл на розробку проекту землеустрою переможцю таких торгів. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2016 року по справі № 21-1489а16.

В той же час , ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року набула чинності 15 грудня 2014 року є до теперішнього часу чинною та не була оскаржена прокуратурою.

Таким чином, суд зауважив , що саме при прийнятті судового рішення від 10 грудня 2014 року було враховано положення ст. 124, 134 ЗК України щодо необхідності проведення процедури земельних торгів для набуття права оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га, які повинні було передувати наданню Маріупольською міської радою дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 .

Отже, суд зазначив, що проведення земельних торгів щодо спірної земельної ділянки повинно було відбутись до надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 .

Крім того , суд зазначив, що за наявності чинної ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року про затвердження мирової угоди між Маріупольською міської радою та ОСОБА_1 міська рада, виконуючи таке судове рішення, була позбавлена можливості як скасувати своє рішення від 30 жовтня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 , оскільки в такому випадку воно відповідало б ознакам свавільного рішення та не відповідало б принципу «належного урядування» через призму практики ЄСПЛ, через те, що ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року по справі № 2340/4521/18.

Також у світлі ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року суд зазначив , що відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції).

Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

При цьому , Конституційний Суд України неодноразово зазначав своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності (правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2019 року по справі № 805/5043/15-а).

Оскільки ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року є чинною з 15 грудня 2014 року, ніким, в тому числі представниками прокуратури , не оскаржувалася , тому вказане судове рішення не підлягає переоцінці, а підлягає виконанню відповідно до затвердженої такою ухвалою мировою угодою між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , зокрема, шляхом розробки ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів у АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні було встановлено, що питання про дозвіл на розробку проекту землеустрою по АДРЕСА_1 виникло під час вирішення спору між Маріупольською міської радою та ОСОБА_1 щодо іншої земельної ділянки, в ході якого шляхом перемовин сторони дійшли мирової угоди.

Отже, суд зазначив , що фактично подання міською радою вже узгодженої з боку ОСОБА_1 мирової угоди є по своїй суті тим клопотанням про надання дозволу на обробку проекту землеустрою в розумінні ст. 123 ЗК України від ОСОБА_1 , як особи, зацікавленої в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності.

Також,суд відхилив посилання прокурора на недотримання міською радою положень ст. 123 ЗК України щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою без ухвалення відповідного рішення, оскільки матеріали справи містять рішення Маріупольської міської ради від 30 жовтня 2014 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 , внаслідок затвердження умов мирової угоди між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 та Маріупольською міською радою було формально дотримано положення ст. 123 ЗК України в частині звернення ОСОБА_1 за дозволом на розробку проект землеустрою та ухваленням рішення міською радою про надання такого дозволу, через що в цій частині , суд вважав доводи прокурора безпідставними.

Суд першої інстанції також зазначив , що на виконання положень ст. 123, 186-1 ЗК України ОСОБА_1 при подачі 17 травня 2017 року заяви та документів щодо затвердження проекту землеустрою міською радою було надано: готовий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га кадастровий номер :01:024:0465 з земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі разом із висновком про погодження такого проекту землеустрою Управлінням Держземагенства в м. Маріуполі Донецької області, оскільки проектна документація відповідає вимогам земельного законодавства; висновок головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 03 квітня 2015 року про відповідність намірів ОСОБА_1 щодо використання спірної земельної ділянки видам використання території міста Маріуполя; а також рішення виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року на підставі висновку головного управління містобудування і архітектури міської ради від 11 березня 2017 року про надання ОСОБА_1 спеціального зонального погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_1 було виконано умови ст. 123, 186-1 ЗК України для отримання позитивного рішення органу місцевого самоврядування з питання про надання земельної ділянки комунальної власності у користування та передачі її в оренду на підставі відповідного договору.

На підставі викладеного суд встановив, що хоча процедура, передбачена ст. 124, 134, 135 ЗК України , міської радою не була дотримана шляхом проведення земельних торгів щодо передання в оренду фізичній особі земельної ділянки площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 , оскільки на такій земельній ділянці не було розміщено нерухоме майно фізичної особи, як того вимагає ч. 2 ст. 134 ЗК України , все ж таки ОСОБА_1 було виконано, як умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя, так й умови земельного законодавства, передбачені ст. 123, 186-1 ЗК України .

Згідно із Планом зонування міста Маріуполя територія, виділеної в оренду ОСОБА_1 за договором оренди від 15 серпня 2017 року земельної ділянки, відноситься до категорії житлової зони Ж-4, тобто до зони змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови, яка у свою чергу межує з зоною вулиць, площ, доріг в межах червоних ліній.

З урахуванням викладеного ,суд відхилив доводи прокурора про те, що виділена ОСОБА_1 земельна ділянка відноситься до зони зелених насаджень міста Маріуполя.

Відповідно до пояснювальної записки до Плану зонування міста Маріуполя, розробленого на замовлення виконкому Маріупольської міської ради ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДIПРОМIСТО» імені Ю. М. Білоконя», вбачається, що червоні лінії визначені в містобудівній документації відносно пунктів геодезичної мережі, межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розмежовують території мікрорайонів, кварталів та території іншого призначення. Відповідно до допустимих видів використання території (земельної ділянки), які потребують спеціальних погоджень відносяться тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності (абз. «в» пп. 5.2.4 Ж-4. Зона змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови), а за умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок вказано, що мінімальна відстань від будівель до червоних ліній житлової вулиці 3,0 м., магістральної вулиці - 6,0 м (абз. «г» пп. 5.2.4).

Суд зазначив , що з наданих матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,0360 га не пересікає червоні лінії вул. Київської м. Маріуполя, що визначені Планом зонування міста Маріуполя, та не відноситься до них, внаслідок чого суд, враховуючи пояснювальну записку до Плану зонування міста Маріуполя, також відхилив посилання в цій частині керівника прокуратури, як хибні.

Крім цього , доказів того, що мінімальна відстань від запроектованих тимчасових споруд на такій земельній ділянці на замовлення ОСОБА_1 до червоних ліній не дотримана, прокурором суду надано не було.

Також, судом було встановлено, що за рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення (торгівельного павільйону) по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 215).

Натомість за рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року № 77 було скасовано рішення виконкому Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 та надано ОСОБА_1 спеціальне зональне погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 77).

Отже, на виконання умов та обмежень забудови міста Маріуполя тимчасовими спорудами для здійснення підприємницької діяльності в «Зоні змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови» ОСОБА_1 було отримано відповідне спеціальне погодження виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року на підставі висновку головного управління містобудування і архітектури міської ради від 11 березня 2017 року.

Таким чином суд встановив, що ОСОБА_1 були дотримані вимоги щодо отримання спеціального зонального погодження для розміщення тимчасових споруд торгівлі по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0360 га.

Виходячи з переліченого, посилання прокурора, на недотримання вимог ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при погоджені проекту землеустрою ОСОБА_1 через наявність двох різних за змістом рішень виконкому Маріупольської міської ради щодо надання спеціального зонального погодження Петросян Н. Ю. , без належного обґрунтування прокурором, в чому саме полягає таке порушення законодавства з боку відповідача чи міської ради, а також без наявності доказів на підтвердження цього, враховуючи, що останнім за часом рішенням виконкому міської ради від 26 квітня 2017 року скасовано рішення виконкому від 27 квітня 2017 року, яким було відмовлено у спеціальному погодженні Петросян Н. Ю., судом відхилені такі посилання через безпідставність .

Також,суд першої інстанції зазначив , що відповідно до зауважень до проекту рішення виконкому Маріупольської міської ради «Про видачу спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення (торгівельного павільйону) по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » голова Орджонікідзевської районної адміністрації зазначав, що 16 вересня 2015 року надійшло колективне звернення від мешканців району з приводу побудови по АДРЕСА_1 скверу чи паркової зони, що підтверджується його копією. Також зазначено, що районною адміністрацією до ГУ архітектури та містобудування направлено листа з проханням врахувати думку мешканців району при підготовці матеріалів щодо надання спеціального зонального погодження. Крім цього, з метою присвоєння статусу паркової зони чи скверу по АДРЕСА_1 КП «Міське архітектурне бюро» виконано викопіювання території з вказівкою можливої площі (0,23 га) за виключенням території, що планується в оренду ОСОБА_1 (0,0360 га). На підставі того, що розміщення торгівельних павільйонів на зеленій зоні по АДРЕСА_1 не буде вписуватися до загального виду майбутньої паркової зони , районна адміністрація не вважала необхідним видачу спеціального зонального погодження ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 228, 229-232).

При цьому суд зауважив, що проект рішення міської ради від 25 липня 2017 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови в оренду земельної ділянки площею 0,0360 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 , яке оскаржує прокурор, було погоджено, в тому числі головою Лівобережної районної адміністрації (т. 2, а. с. 57).

З урахуванням викладеного ,судом відхилено посилання прокурора на неврахування зауважень голови Орджонікідзевської районної адміністрації від 16 вересня 2015 року при прийнятті остаточного рішення виконкому міської ради про видачу спеціального зонального погодження ОСОБА_1 по вул. Київській 33 в м. Маріуполі.

Посилання прокурора на спірну територію по вул. Київській 33 в м. Маріуполі, як на територію скверу «Надія» мешканців Лівобережного району міста Маріуполя, судом також відхилено, оскільки доказів внесення змін до кадастрового реєстру щодо такої земельної ділянки, або щодо зміни виду такої території, відповідно до Плану зонування міста Маріуполя ,суду прокурором не надано . Також, не було доведено, що офіційна назва такої території є «Сквер Надія», або що така територія віднесена до рекреаційних зон, що у свою чергу спростовується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 3, а. с. 146).

Щодо колективного звернення мешканців Лівобережного району міста Маріуполя з приводу побудови по АДРЕСА_1 скверу чи паркової зони, суд першої інстанції також зауважив,що КП «Міське архітектурне бюро» виконало викопіювання території міста Маріуполя з вказівкою можливої площі (0,23 га) за виключенням території, що була передана в оренду ОСОБА_1 (0,0360 га) по АДРЕСА_1 , з метою подальшого присвоєння статусу паркової зони по АДРЕСА_1 .

Натомість на теперішній час рішення про надання статусу паркової зони по АДРЕСА_1 не прийнято, викопіювання такої території з вказівкою можливої площі (0,23 га) відбулось за виключенням земельної ділянки, переданої в оренду ОСОБА_1 площею 0,0360 га, тобто без накладення земельних ділянок, тому самі по собі заперечення мешканців району не свідчать , у такому випадку, про недотримання вимог закону ОСОБА_1 при отриманні землевпорядної документації на спірну земельну ділянку площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 .

Суд також зауважив , що ОСОБА_1 отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки на підставі рішення міської ради від 30 жовтня 2014 року та ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року, тобто ще до обстрілів, які відбулись 24 січня 2015 року в Лівобережному районі міста Маріуполя, які саме й стали в подальшому , приводом для набуття статусу такої території міста Маріуполя, як паркової.

Суд першої інстанції також зазначив, що Маріупольська міська рада, як колегіальний орган місцевого самоврядування та представницький орган мешканців громади міста Маріуполя, враховуючи її інтереси затвердив своїм рішенням 25 липня 2017 року проект землеустрою спірної земельної ділянки та надав ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови в оренду земельну ділянку площею 0,0360 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 .

Отже, сама по собі незгода, висловлена мешканцями Лівобережного району м. Маріуполя з розміщенням торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 , в частині можливого порушення вигляду такої території, зважаючи на те, що у майбутньому це може не відповідати загальному виду можливої паркової зони, суд не приймає до уваги, як такі, що не ґрунтуються на відповідних доказах та засновані на припущеннях.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Розглядаючи позов,суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін,але в межах заявлених вимог .

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було правильно враховано наявність мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10 грудня 2014 року , з огляду на що , зроблено обґрунтовані висновки щодо того, що фактично подання міською радою вже узгодженої з боку ОСОБА_1 мирової угоди є по своїй суті тим клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою в розумінні ст. 123 ЗК України від ОСОБА_1 .

З досліджених матеріалів справи вбачається ,що Маріупольська міська рада зверталась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області зі позовною заявою до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки площею 0,0021 га, розташованої біля перехрестя просп. Леніна та просп. Металургів у Жовтневому районі м.Маріуполя та приведення її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд (справа №263/10488/14-ц, провадження № 2/263/3635/2014). Під час розгляду вказаної справи представник Маріупольської міської ради звернувся до суду із клопотанням про затвердження мирової угоди.

Згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року було, зокрема, вилучено в землі запасу житлової громадської забудови земельну ділянку площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску за адресою: АДРЕСА_2 . Також зазначено, демонтувати розміщені об`єкти на земельній ділянці і виключити запис про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно. Маріупольська міська рада дозволяє ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: АДРЕСА_1 .

У мотивувальній частині рішення Маріупольської міської ради №7/20-1856 від 25 липня 2017 року , зазначено, що відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №2/263/3635/2014, що набрала законної сили та є чинною, для громадянки ОСОБА_1 було розроблено та узгоджено у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів по АДРЕСА_1 .

Отож, з огляду на вказане, у ОСОБА_1 не було необхідності звертатись до Маріупольської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: АДРЕСА_1 , який на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року провадження №2/263/3635/2014, вже було надано, тому ОСОБА_1 звернулась з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її в оренду від 17 травня 2017 року .

Відповідно до ч. 13 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Оскільки підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у Маріупольської міської ради не було, з огляду на що , рішення Маріупольської міської ради №7/20- 1856 від 25 липня 2017 року є законним та не підлягає скасуванню.

Вбачається , що між ОСОБА_1 та Маріупольською міською радою на час укладення мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі № 263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року, були триваючі договірні правовідносини , діючий договір оренди земельної ділянки площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, мировою угодою, затвердженою ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року , за наявності триваючих договірних відносин між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , фактично було змінено істотні умови діючого договору оренди земельної ділянки площею 0,0021 га для розміщення та експлуатації кіоску за адресою: АДРЕСА_2 , а саме змінено предмет договору , замінено одну земельну ділянку іншою.

Крім того, на земельній ділянці площею 0,0021 га, розташованої біля перехрестя просп. Леніна та АДРЕСА_2 ) знаходилось нерухоме майно - нежитлова будівля літ. А-1 площею 20,4 кв.м., що належало ОСОБА_1 на праві власності.

ОСОБА_1 виконала в повному обсязі зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області по справі №263/10488/14-ц від 10 грудня 2014 року , а саме здійснила демонтаж нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. А-1 площею 20,4 кв.м., ( АДРЕСА_4 та звільнила вказану земельну ділянку для отримання іншої земельної ділянки.

З огляду на вказане, судом першої інстанції було встановлено, що ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року набула чинності 15 грудня 2014 року є до теперішнього часу чинною та не була оскаржена прокуратурою.

Відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції).

Суд першої інстанції правильно зазначив , що з огляду на не оскарження ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2014 року, вона не підлягає переоцінці, а підлягає виконанню, відповідно до затвердженої такою ухвалою мировою угодою між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , зокрема, шляхом розробки ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0360 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів у АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, посилання прокурора на те, що ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 123 ЗК України не зверталась до міської ради із відповідним клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою, є необгрунтованим з огляду на те, що питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою було вирішено під час укладення мирової угоди між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 , яка по своїй суті є тим клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою в розумінні ст. 123 ЗК України.

Судом першої інстанції було досліджено та враховано План зонування території м.Маріуполя затвердженого рішенням Маріупольської міської ради № 6/28-3210 від 18 червня 2013 року , і висновок головного управління містобудування і архітектури міської ради від 12 квітня 2016 року №06-02-28/516- 02 та вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та рішення № 94 від 27 квітня 2016 року про відмову у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Жодних порушень Плану зонування території м.Маріуполя не встановлено та протилежне не було доведено прокурором.

За рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі спеціального зонального погодження для розміщення та обслуговування нежитлового приміщення (торгівельного павільйону) по АДРЕСА_1 .

Однак, за рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року № 77,яке ніким не оскаржено та є чинним, було скасовано рішення виконкому Маріупольської міської ради від 27 квітня 2016 року № 94 та надано ОСОБА_1 спеціальне зональне погодження для будівництва торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 .

З огляду на вказане, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 були дотримані вимоги щодо отримання спеціального зонального погодження для розміщення тимчасових споруд торгівлі по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0360 га.

Також судом першої інстанції було зроблено висновок щодо необґрунтованості посилань прокурора на порушення законодавства з боку ОСОБА_1 та Маріупольської міської ради щодо наявності двох різних за змістом рішень виконкому міської ради.

В апеляційній скарзі скаржником також не наводиться жодних обґрунтувань порушень законодавства Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 щодо отримання спеціального зонального погодження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (пункт 35, заяви № 68385/10 та № 71378/10).

Виходячи зі змісту пп. 32-35 рішення ЄСПЛ «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

ЄСПЛ зазначив : «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Також ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Також ЄСПЛ вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс»- між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу.

ЄСПЛ у рішенні від 20 жовтня 2011 року по справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з п. 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Іншими словами, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

На думку ЄСПЛ незалежно від будь-яких фінансових наслідків, розчарування, яке, природно, може виникнути у результаті такої триваючої ситуації невизначеності, саме по собі становить непропорційний тягар, який було ще більше посилено відсутністю будь-якого відшкодування за нескінченну неможливість формальної реалізації заявником його права на земельну ділянку й відповідно становить порушення статті 1 Першого протоколу.

Отож, враховуючи прецедентну практику ЄСПЛ, судом першої інстанції було встановлено, що наявність укладеного договору оренди від 15 серпня 2017 року спірної земельної ділянки зумовлює виникнення у ОСОБА_1 прав, передбачених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи з вказаного, керівник прокуратури здійснює втручання у право ОСОБА_1 як орендаря спірної земельної ділянки на мирне володіння таким майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Судом першої інстанції в результаті повного, всебічного розгляду справи було встановлено, що за договором оренди, укладеним з міською радою, земельна ділянка площею 0,0021 га на АДРЕСА_3 була надана фізичній особі в користування, після чого , такою особою було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 площею 20,4 кв. м.

З огляду на що, доречним є застосування практики ЄСПЛ стосовно захисту законного сподівання особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції на реалізацію передбаченого права оренди земельної ділянки площею 0,0021 га на АДРЕСА_3 для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції зазначив , що у такому разі при зверненні ОСОБА_1 до міської ради в порядку ст. 122, 123, 186-1 ЗК України для надання дозволу на розробку проекту землеустрою не потрібно були проводити земельні торги, оскільки в такому випадку в дію вступали б положення ч. 2 ст. 134 ЗК України , за якими не підлягають продажу на земельних торгах земельні ділянки комунальної власності або права на них у разі розташування на таких ділянках об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

В той же час, Маріупольська міська рада, діючи в інтересах громади міста Маріуполя, звернулась до суду із позовом про звільнення земельної ділянки площею 0,0021 га, розташованої на АДРЕСА_3 , на якій було розташоване нерухоме майно, належне ОСОБА_1 на праві власності. В результаті розгляду вказаної справи міська рада та ОСОБА_1 дійшли згоди у питання вирішення спору шляхом укладення мирової угоди.

Тож, на виконання такої угоди ОСОБА_1 позбавилась свого права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 , здійснила дії з його демонтування та виключення запису з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_1 залишилась без нерухомості по АДРЕСА_3 , без права на нього та без права використання земельної ділянки під такою нерухомістю на АДРЕСА_3 .

Натомість ОСОБА_1 була вимушена довготривалий час збирати документи на отримання права оренди на іншу земельну ділянку шляхом розробки проекту землеустрою, отримання висновку щодо містобудівної діяльності, спеціального зонального погодження та затвердження проекту землеустрою Держземагенством, після чого майже через три роки після укладення мирової угоди отримання рішення міської ради про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 .

В той же час , права користуватися такою земельною ділянкою ОСОБА_1 фактично була позбавлена, оскільки починаючи з 04 липня 2018 року на підставі відповідних приписів Управління державного архітектурно-будівельного контролю були зупинені підготовчі будівельні роботи на спірній земельній ділянці.

В подальшому після скасування наведених приписів, вже на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31 жовтня 2019 року , в забезпечення позову прокуратури Петросян Н. Ю. було заборонено здійснення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці площею 0,0360 га по АДРЕСА_1 до ухвалення рішення по даній справі.

Таким чином, з одного боку, будучи позбавленою права власності на нерухомість та права користування земельною ділянкою на АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 , з іншого боку, за минуванням майже шістьох років, виконавши усі умови затвердженої ухвалою суду від 10 грудня 2014 року мирової угоди, отримавши з рештою у 2017 році право оренди спірної земельної ділянки, фактично більше трьох років не може реалізувати своє право на використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

При цьому як добросовісний орендар ОСОБА_1 справно сплачує орендну плату за спірну земельну ділянку відповідно до умов укладеного ще 15 серпня 2017 року договору оренди, фактично не маючи прав її використовувати.

Тобто, у ОСОБА_1 виникли «правомірні очікування», оскільки вона мала усі підстави вважати, що рішення про дозвіл на розробку проекту землеустрою, затверджена ухвалою суду мирова угода, рішення про затвердження проекту землеустрою та укладений договір оренди є дійсними, а також розраховувати на певний стан речей, бо нею було дотримано зі свого боку вимог законодавства для отримання спірної земельної ділянки у користування.

З огляду на наведену вище практику ЄСПЛ, наявність порушень з боку органу місцевого самоврядування при наданні у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не може бути підставою для позбавлення прав на неї ОСОБА_1 , яка жодних порушень не вчинила.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що в разі задоволення позову керівника прокуратури буде мати місце «непропорційне втручання» у право ОСОБА_1 на мирне володіння таким майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

На підставі викладеного , висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .

Розглядаючи позовні вимоги Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області, діючої в інтересах держави в особі територіальної громади міста Маріуполя Донецької області , суд першої інстанції всебічно, повно з`ясував всі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З вказаних підстав доводи апеляційної скарги відхиляються .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи відзивів на апеляційну скаргу є прийнятними,оскільки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 березня 2021 року.

Судді: