КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/10914/20

провадження номер: 22-ц/824/587/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів Савченка С.І., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чагіна Сергія Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у складі судді Оксюти Т.Г., та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чагіна Сергія Миколайовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року у складі судді Оксюти Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та встановлення порядку користування квартирою, що належить співвласникам на праві спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та встановлення порядку користування квартирою, що належить співвласникам на праві спільної часткової власності.

Позовна заява мотивована тим, щоІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входила квартира АДРЕСА_1 . 04 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. видані свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/3 частці кожному.

Позивачі вказували, що спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, квартира має житлову площу 41,5 кв.м та загальну площу 71,03 кв.м. Частки позивачів та відповідачки у спірній квартирі є рівними по 1/3, що становить 13,83 кв.м житлової площі. Зазначали, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка, яка чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, не впускає їх у квартиру, не надає ключі від вхідних дверей, у зв`язку з цим вони не можуть користуватися належною їм власністю. Вказували, що вони неодноразово усно та письмово звертались до відповідачки з проханням не чинити їм перешкоди у користуванні їх власністю, а також з пропозиціями врегулювати спірне питання на взаємовигідних умовах, проте відповідачка в квартиру їх добровільно не пускає та на їх пропозиції згоди не надає.

Посилаючись на те, що відповідачка відмовляється добровільно визначити порядок користування спірною квартирою, позивачі просили усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши: ОСОБА_3 в користування кімнату площею 12,2 кв.м, ОСОБА_2 - кімнату площею 12,2 кв.м, ОСОБА_1 - кімнату площею 17,1 кв.м, а інші приміщення - місця загального користування залишити в спільному користуванні.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зазначену квартиру.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 у користування кімнату площею 12,2 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_3 у користування кімнату площею 12,2 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 у користування кімнату площею 17,1 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Інші приміщення - місця загального користування залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 681 грн 60 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожному, однак відповідачка ОСОБА_1 чинить позивачам перешкоди у користуванні цією квартирою. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимогОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення до спірної квартири. Оскільки спірна квартира є трикімнатною, житлові кімнати мають площі 12,2 кв.м, 12,2 кв.м, 17,1 кв.м та є ізольованими й мають окремих вхід, то виходячи із рівності часток сторін у праві власності, а також враховуючи, що запропонований позивачами порядок користування жилою площею не порушує вимог закону та прав сторін, суд дійшов висновку про виділення позивачці ОСОБА_3 у користування кімнату площею 12,2 кв.м, позивачу ОСОБА_2 - кімнату площею 12,2 кв.м, відповідачці ОСОБА_1 - кімнату площею 17,1 кв.м, а інші приміщення - місця загального користування залишити в спільному користуванні.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 4 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 - адвокат Чагін С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, що призвело до неповного з`ясування судом обставин справи. Вказує, що однією з позовних вимог є встановлення порядку користування спірною квартирою, однак матеріали справи не містять належних та актуальних матеріалів технічної інвентаризації (плану) спірної квартири. У зв`язку з цим у користування позивачів судом виділено однакові кімнати, без ідентифікуючих ознак щодо їх розташування у квартирі, які фактично не є однаковими, оскільки одна кімната має балкон, а інша - не має. Тому вважає, що виконання рішення суду є неможливим. Також за відсутності у сторін матеріалів технічної інвентаризації (технічного паспорту, плану квартири тощо) реальна площа кімнат може не відповідати їх площі, зазначеній у рішенні суду.

Вказує, що у зв`язку з відмовою суду у проведенні судового засідання з викликом сторін, відповідачка була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи для вирішення питання про можливі варіанти порядку користування спірною квартирою, що призвело до неповного з`ясування обставин у справі.

Представник позивачів - адвокат Цимбал Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає про те, що посилання представника відповідачки на необхідність призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, є безпідставними, оскільки позивачі просили виділити їм в користування менші за площею кімнати - по 12,2 кв.м кожному, а відповідачці залишити у користуванні кімнату площею 17,1 кв.м., яка має вихід на балкон, про що свідчить копія технічного плану 9-го поверху будинку по АДРЕСА_3 . Вказує, що згідно практики суду касаційної інстанції потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Спірні правовідносини у справі стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Вказує, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Зазначає, що посилання відповідачки на позбавлення її можливості заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки вона не подала до суду першої інстанції у встановленому законом порядку клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Вказує, що, заперечуючи проти позову, відповідачка не зазначає, яку саме кімнату у спірній квартирі виділити їй у користування. Звертає увагу, що технічний паспорт на спірну квартиру знаходиться у відповідачки. Позивачі намагалися виготовити новий технічний паспорт та звернулися до комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» й оформили замовлення № 400 (КВ-2020) на технічну інвентаризацію спірної квартири. З метою забезпечити доступ до спірної квартири позивачка ОСОБА_3 завчасно направила відповідачці лист-повідомлення про час та дату виходу інженера бюро технічної інвентаризації. Проте, відповідачка не надала доступ інженеру для виконання ним замовлення. Зазначає, що посилання відповідачки на те, що позивачам у користування виділені одинакові кімнати не заслуговують на увагу, оскільки позивачі просили виділити їм у користування кімнати меншої площі, а відповідачці - більшої площі. Спір між позивачами щодо розподілу між ними кімнат відсутній. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також представник ОСОБА_5 - адвокат Чагін С.В. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, в якій просить його скасувати, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів сплати позивачами судового збору у розмірі 4 000 грн 00 коп. Також у справі відсутній детальний опис робіт та послуг, виконаних представником позивачів. Крім того, із доданих представником позивачів до заяви про ухвалення додаткового рішення квитанцій на загальну суму 4 000 грн 00 коп. видно, що ці кошти були сплачені вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, коли представник позивачів вже не вчиняла у справі будь - який процесуальних дій, а саме, 12 та 30 жовтня 2020 року. Вказує, що суд розглядав справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, а тому представник позивачів не брала участь у судових засіданнях.

Представник позивачів - адвокат Цимбал Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, у якому зазначає, що в описовій частині додаткового рішення від 11 листопада 2020 року суд першої інстанції зазначив, що рішенням суду від 30 вересня 2020 року позов задоволено, в тому числі, було стягнуто з відповідачки судовий збір в сумі 1 681 грн 60 коп. Проте, в резолютивній частині додаткового рішення суд допустив описку та помилково вказав про стягнення з відповідачки судового збору у сумі 4 000 грн 00 коп., замість витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги у сумі 4 000 грн 00 коп. У зв`язку з цим представником позивачів було подано до суду першої інстанції заяву про виправлення описки у додатковому рішенні. Наголошує, що згідно практики Верховного Суду підтвердженням витрат на правову допомогу може бути договір про надання правової допомоги, рахунок за надані послуги з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількості годин, витрачених на кожну з цих послуг, квитанція тощо. Вказує, що якщо складення акта виконаних робіт не передбачено умовами договору, то відсутні підстави для надання такого акта адвокатом, а надання рахунку клієнту та його оплата свідчить про прийняття клієнтом адвокатських послуг. Зазначає, що у порушення вимог ч.6 ст.137 ЦПК України відповідачка не надала обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи представник ОСОБА_6 - адвокат Зайцев Д.О. повідомлений апеляційним судом належним чином, що підтверджується його розпискою (а.с.40, т.2). Поважних причини неявки апеляційному суду не повідомили.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку відповідачки та її представника такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивачів - адвоката Цимбал Н.В., яка з`явилась в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду - задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, а додаткове рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачів та чоловік відповідачки - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входила, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 вересня 2018 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53168780 від 04 вересня 2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 136451799 від 04 вересня 2018 року (а.с.10-12, т.1).

Позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2019 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №54702969 від 10 січня 2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 152283354 від 10 січня 2019 року (а.с.13-15, т.1).

Власником іншої 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_1 .

Тобто, частки сторін у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частинах 1,2 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої встановлено та не спростовано відповідачкою, що між сторонами у справі існує конфлікт з приводу вселення та користування спірною квартирою, позивачі доступу до спірної квартири не мають. Вказані обставини підтверджуються листом Солом`янського управління поліції Головного Управління Національної поліції у місті Києві від 04 лютого 2020 року за №21178/125/55-20, адресованого ОСОБА_2 , про те, що під час проведення перевірки за його заявою в обставинах події ознак кримінального правопорушення не встановлено. Повідомлено, що між ним та ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 виникли цивільно-правові відносини та йому рекомендовано звернутися до суду (а.с.17, т.1).

Установивши, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить спірна квартира по 1/3 частці кожному, однак відповідачка чинить позивачам перешкоди у користуванні цією квартирою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення до спірної квартири.

При цьому суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідачки про те, що спірна квартира була набута її чоловіком за час спільного проживання з ним без реєстрації шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, оскільки ці обставини не стосуються предмету доказування у даній справі. Також судом першої інстанції вірно враховано, що видані позивачам свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру є чинними, матеріали справи не містять доказів того, що вони скасовані.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття передбачає те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному співвласнику належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18) та у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення є відособленими та за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в натурі між її співвласниками не поділена, має загальну площу 71,30 кв.м, житлову площу 41,50 кв.м.

З наданої представником позивачів - адвокатом Цимбал Н.В. копії технічного плану 9-го поверху будинку по АДРЕСА_3 вбачається, що кімнати у спірній квартирі розміром 12,2 кв.м, 12,2 кв.м, 17,1 кв.м є ізольованими, кожна кімната має окремих вхід (а.с.77, т.1).

Отже, установивши, що запропонований позивачами порядок користування жилою площею не порушує вимог закону та прав сторін, враховуючи принцип рівності часток сторін у праві власності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення порядку користування спірною квартирою, виділивши ОСОБА_3 у користування кімнату площею 12,2 кв.м, ОСОБА_2 - кімнату площею 12,2 кв.м., ОСОБА_1 - кімнату площею 17,1 кв.м., а інші приміщення - місця загального користування у спільному користуванні.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав необгрунтованими заперечення відповідачки та її представника про те, що для визначення порядку користування спірною квартирою необхідно призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування цією квартирою. Тому, критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. До того ж судом вірно враховано, що відповідачка не заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи у справі.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, не заслуговують на увагу з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.66, т.1).

21 липня 2020 року від представника позивачів - адвоката Цимбал Н.В. надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.72-73, т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивачів та відповідачки про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - відмовлено (а.с.107, т.1).

Відповідно до ч.ч. 2-6 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність справи або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малознаними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому згідно з ч.ч.3, 4 ст.274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вищезазначеними вимогами.

Згідно з п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Установивши, що з огляду на предмет позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивачів та відповідачки про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з відмовою суду у проведенні судового засідання з викликом сторін, відповідачка була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи для вирішення питання про можливі варіанти порядку користування спірною квартирою, є необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно з п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно з ч.5 ст.103 ЦПК України учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Тобто, учасники справи мають право звернутися до суду з клопотанням, у тому числі, про призначення судової експертизи та запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта незалежно від того чи розгляд справи відбувається у судовому засіданні з повідомленням сторін чи за наявними у справі письмовими матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 користувалася своїми процесуальними правами, як особисто, так і через свого представника - адвоката Чагіна С.М.Зокрема, 15 липня 2020 року відповідачка подала відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, а 06 серпня 2020 року адвокат Чагін С.М. в інтересах ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.65-66, 93-101, т.1).

Отже, відповідачка ОСОБА_1 не була позбавлена права заявити до суду першої інстанції клопотання про проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, як зазначалось вище, спірні правовідносини у справі стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

З наведених підстав не підлягає задоволенню клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Чагіна С.В.про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, яке подане ним до суду апеляційної інстанції (а.с.174-162, т.1).

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та актуальних матеріалів технічної інвентаризації (плану) спірної квартири, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, з наданої представником позивачів - адвокатом Цимбал Н.В. копії технічного плану 9-го поверху будинку по АДРЕСА_3 вбачається, що кімнати у спірній квартирі розміром 12,2 кв.м, 12,2 кв.м та 17,1 кв.м. є ізольованими та кожна кімната має окремих вхід.

Відповідачка не надала доказів того, що вказані у технічному плані дані щодо кімнат не відповідають дійсності, що є її процесуальним обов`язком відповідно до ст.81 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що у користування позивачів судом виділено однакові за площею кімнати, без ідентифікуючих ознак щодо їх розташування у квартирі, а тому вважає, що виконання рішення суду є неможливим. Колегія суддів враховує, що позивачі просили виділити їм у користування ці кімнати, які є меншими за площею, ніж площа кімнати, яка виділена у користування відповідачці та має балкон. Тому виділення у користування позивачів однакових за площею кімнат без ідентифікуючих ознак щодо їх розташування в квартирі не призвело до порушення прав відповідачки ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №760/28822/20 за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, що розглядається у Солом`янському районному суді міста Києва.

Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року відкрито провадження у справі №760/28822/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Тому вважає, що у разі задоволення її позову виникне ситуація правової невизначеності, відповідно до якої ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вимагатимуть вселення у житлове приміщення, з яким вони не мають жодного правового зв`язку (а.с.5-9, т.2).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оскільки апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі №760/28822/20 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним виключає об`єктивну можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи існування обставин, якими позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовують свої вимоги, причинний матеріально-правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідачки про зупинення провадження у даній справі.

Разом з тим колегія суддів не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції від 11 листопада 2020 року з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

04 листопада 2020 року представник позивачів - адвокат Цимбал Н.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 8 000 грн 00 коп., в рівних частинах, посилаючись на те, щосудом не вирішено питання про судові витрати, а позивачами документально підтверджено понесення ними витрат на професійну правничу допомогу у вказаному вище розмірі (а.с. 114-126, т.1).

Стягуючи із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 4 000 грн 00 коп., а також на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що позивачами доведено понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у вказаному вище розмірі.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначили суди попередніх інстанцій. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2019 року між адвокатським об`єднанням «Коновал та Партнери» в особі адвоката Цимбал В.В. та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги №11-11/19, за умовами якого адвокатське об`єднання на умовах платності зобов`язалось надавати клієнтам професійну правничу допомогу(а.с.44-46, т.1).

У пункті 4.1 договорупередбачено, що гонорар, тобто сума грошових коштів, що буде сплачена клієнтами адвокатському об`єднанню за наданні послуги правничої допомоги становить 8 000 грн 00 коп.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18).

Із доданої до договору виписки банку щодо адвокатського об`єднання «Коновал та Партнери», сформованої станом на 20 листопада 2019 року, вбачається, що ОСОБА_3 перерахувала адвокатському об`єднанню «Коновал та Партнери» грошові кошти на оплату послуг за договором про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року у сумі 2 000 грн 00 коп.(а.с.47, т.1).

Також із доданої до договору виписки банку щодо адвокатського об`єднання «Коновал та Партнери», сформованої станом на 03 грудня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 перерахував адвокатському об`єднанню «Коновал та Партнери» грошові кошти на оплату послуг за договором про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року у сумі 2 000 грн 00 коп. (а.с.48, т.1).

Колегія суддів враховує, що зазначення у виписці банку щодо адвокатського об`єднання «Коновал та Партнери», сформованої станом на 03 грудня 2019 року, про надходження на рахунок адвокатського об`єднання грошових коштів в сумі 2 000 грн 00 коп. від ТОВ «ДП СВ Альтера Черкаси» на оплату юридичних послуг за грудень 2019 року згідно додаткової угоди від 01 червня 2018 року, не стосується оплати послуг за договором про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року, а тому судом не приймається до уваги.

Таким чином загальний розмір понесених та документально підтверджених позивачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 витрат за договором про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року становить у розмірі по 2 000 грн 00 коп. кожним.

Колегія суддів не приймає до уваги доданий адвокатом Цимбал Н.В. до заяви про ухвалення додаткового рішення дублікат квитанції № 0.0..1 від 12 жовтня 2020 року про сплату ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 2 000 грн 00 коп. за надання правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року (а.с.117, т.1), а також копію квитанції № 0.0..1 від 30 жовтня 2020 року про сплату ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2 000 грн 00 коп. за договором про надання правової допомоги №11-11/19 від 08 листопада 2019 року (а.с.118, т.1), оскільки вказані проплати здійснені позивачами після вирішення справи та ухвалення судом оскаржуваного рішення від 30 вересня 2020 року.

При цьому колегія суддів враховує, що системний аналіз наведених вище вимог закону та практики Верховного Суду свідчить про те, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені саме на момент ухвалення рішення суду, так як розподіл судових витрат здійснюється під час ухвалення рішення (ст.141 ЦПК України).

За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачів витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, понесених згідно платіжних документів від 12 жовтня 2020 року та від 30 жовтня 2020 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що у додатковому рішення від 11 листопада 2020 року суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 000 грн 00 коп., оскільки питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору було вирішено судом під час ухвалення рішення від 30 вересня 2020 року.

З огляду на викладене додаткове рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, а тому апеляційна скарга адвоката Чагіна С.М. на додаткове рішення суду від 11 листопада 2020 року підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції з наведених вище підстав та ухвалення нового рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у розмірі по 2 000 грн 00 коп. кожному.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чагіна Сергія Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чагіна Сергія Миколайовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року - задовольни частково.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у розмірі 2 000 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у розмірі 2 000 грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: