Постанова

Іменем України

16 березня 2021 року

м. Київ

справа № 686/32426/19

провадження № 61-16967св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року у складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, ОСОБА_3 , про визначення місця проживання малолітньої дитини.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачкою є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зареєстрованому шлюбі вони не перебували, однією сім`єю ніколи не проживали, спільного побуту не вели. З самого народження дитина постійно проживає разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 . Він проживав і на даний час проживає окремо від ОСОБА_2 та їх спільного сина у квартирі АДРЕСА_2 .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 перешкоджає йому спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, систематично ухиляється від виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 листопада 2017 року, яким встановлено порядок його участі у вихованні дитини. ОСОБА_2 розповідає сину неправдиву негативну інформацію щодо нього, перешкоджає спілкуванню з дитиною, психологічно впливаючи на сина, що порушує його право, як батька дитини, брати участь у вихованні сина, обмежує дитину у праві бачитись та спілкуватися з батьком, що не відповідає найкращим інтересам дитини. Проживання сина разом з ОСОБА_2 перешкоджає нормальному розвитку дитини, оскільки виховання, яке забезпечує мати, здійснюється не в інтересах сина ОСОБА_4 . Відповідачка переслідує єдину мету - ізолювати сина від контактів з батьком будь-якими методами нехтуючи правами та законними інтересами як дитини так і батька. В той же час ОСОБА_2 схильна до протиправної поведінки, син ОСОБА_4 періодично стає свідком вчинення своєю матір`ю правопорушень. Відповідачка розповідає дитині про підробку нею документів, безкарність її поведінки, про безсилість батька, органів державної влади (поліції, виконавчої служби), соціальної служби у боротьбі з її зухвалою поведінкою. Своїми діями ОСОБА_2 демонструє вседозволеність та безкарність, подає негативний приклад малолітній дитині, вчить, що закони можна порушувати, а рішення суду не виконувати.

Крім того, ОСОБА_2 хворіє астено-невротичним синдромом, що супроводжується хронічним стресом та депресивними розладами. Ця обставина свідчить про те, що середовище, в якому зараз перебуває дитина, негативно впливає на її духовний та моральний розвиток, психоемоційний стан в цілому. Постійна роздратованість відповідачки негативно впливає на стан здоров`я сина та може спричинити виникнення у нього депресивного стану. Захворювання матері може призвести до формування у дитини неправильного уявлення про нормальну поведінку людини, де роздратованість та депресія є звичайним психічним станом людини, а невдоволеність є невід`ємною частиною життя. ОСОБА_2 має борги, що ставить під сумнів можливість забезпечення дитини матеріально усім необхідним для її нормального розвитку.

В той же час він, як батько дитини, має можливість створити усі умови для нормального проживання, розвитку, виховання та підтримання благополуччя сина. Він є здоровою та працездатною особою та не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері з сином, сприятиме тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері.

З урахуванням викладених обставин ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання дитини разом з ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, ураховуючи інтереси дитини, яка прихильна до матері та не бажає спілкуватися з батьком, визначення місця проживання сина з батьком не сприятиме його повноцінному розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а відтак не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, або ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

10 грудня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому третя особа просить суд касаційну скаргу позивача задовольнити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

26 листопада 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Малолітній ОСОБА_4 від народження проживає з матір`ю, що визнано сторонами.

Сторони належним чином забезпечені житлом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 15 жовтня 2018 року, в справі № 686/14512/17 зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_1 порядок участі у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення наступного відповідного графіку спілкування.

Державними виконавцями Першого відділу ДВС м. Хмельницького ГТУЮ в Хмельницькій області проводилося примусове виконання виконавчого листа № 686/14512/17, виданого на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду в Хмельницькій області від 17 листопада 2017 року. В процесі виконання виконавчих листів за місцем виконання було складено акти державного виконавця, згідно яких 30 березня 2018 року двері квартири ніхто не відкрив, телефоном ОСОБА_2 повідомила, що не вдома та зобов`язалася надати дитину 02 квітня 18 року; 02 квітня 2018 року двері квартири не відкрили та дитину не надали; 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 зустрівся з ОСОБА_4 , який відмовився залишитися на одинці з батьком; 25 січня 2019 року був присутнім тільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з`явилася; 22 березня 2019 року ОСОБА_1 на зустріч не з`явився; 12 квітня 2019 року стягувач з`явився, боржник не з`явилася; 11 жовтня 2019 року з`явились стягувач та боржник, малолітній ОСОБА_4 спілкуватися з батьком відмовився.

Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 31 травня 2019 року, 11 березня 2020 року, проведеного Другим та Першим відділом ДВС м. Хмельницький згідно судового наказу № 686/23353/17 від 08 грудня 2017 року, виданого Хмельницьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 01 березня 2020 року наявна переплата у розмірі 6 066,25 грн.

Згідно довідок ГУ Державної фіскальної служби у Хмельницькій області від 26 грудня 2017 року № 10691/10, від 16 січня 2018 року № 2-65, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєстровані як фізичні особи-підприємці та отримують регулярний дохід.

ОСОБА_1 з квітня 2019 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Хмельницькій області (м. Хмельницький) і отримує пенсію по інвалідності, розмір якої становить 2 549,06 грн на місяць.

Доказів зловживання сторін спиртними напоями або наркотичними засобами матеріали справи не містять.

27 квітня 2020 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради надав висновок, відповідно до якого слід вважати недоцільним визначення місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . При цьому було попередньо проведено бесіду із ОСОБА_4 , який повідомив, що бажає проживати з матір`ю, любить її, а батько зі слів хлопчика, її ображає.

В судовому засіданні у суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 пояснив суду, що бажає проживати з матір`ю, яка про нього турбується. З батьком проживати категорично відмовився.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При таких обставинах, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому її сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема прихильність до матері та відсутність бажання зустрічатися й спілкуватися з батьком, ураховуючи висновок органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про доцільність подальшого проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому, позивачем не було надано суду достатніх доказів на підтвердження неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина ОСОБА_4 , а також, що стан її здоров`я перешкоджає належному виконанню батьківських обов`язків.

Посилання заявника на наявність відкритих кримінальних проваджень щодо відповідача, не підтверджує аморальної поведінки останньої, оскільки вказані кримінальні провадження на час розгляду справи не закінчені, до суду не направленні і обвинувальний вирок у них судом не ухвалено. Крім того, слід зазначити, що всі кримінальні провадження відкрито за зверненнями позивача до правоохоронних органів, що, крім іншого, підтверджує неприязні стосунки між сторонами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев