КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №755/6863/21 Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.

Провадження №22-ц/824/13331/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

21 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

за участю секретарів Стеблиненко А.В., Спенея О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 листопада 2017 року. У квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідач не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, вутриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартироюне цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу вона не чинила.

Факт відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації більше одногороку можуть підтвердити свідки, які є сусідами.

Крім того, ОСОБА_1 не має права користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю родинних відносин зпозивачем.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 иєві.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_1 проживала разом із своїм внуком ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач фінансово брала участь в утриманні помешкання, а саме: щомісячно віддавала своєму внукові три тисячі гривень із своїх доходів.

Проживати за адресою реєстрації у неї не було можливості, оскільки наскільки їй відомо дане помешкання позивачем здається в оренду.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідач є членом сім`ї позивача.

Внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення вона була позбавлена житла, а тому змушена шукати тимчасове житло, що є грубим порушенням ст. 47 Конституції України.

Вказує, що відповідач була позбавлена можливості взяти участь у судовому розгляді, донести свою правову позицію, надати необхідні докази та заперечення, відзив на позовну заяву. Повідомлення про хід та розгляд спряди не надходили відповідачу, оскільки саме позивач фактично позбавила доступу до даного приміщення та можливості отримувати поштову кореспонденцію.

Крім того, чоловік позивача вчинив факт домашнього насильства стосовно відповідача та позбавив її можливості доступу та користування.

Звертає увагу на те, що спірне житло на даний час здається, і в ньому позивач також не проживає. Між сторонами існує конфліктна ситуація, внаслідок якої відповідач була вимушена звернутися із заявою до Національної поліції України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що за даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 листопада 2017 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири. (а.с. 9, 10-12)

За даними Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05 листопада 2018 року. (а.с. 57)

Згідно актів огляду приміщення від 04 квітня 2021 року та 02 жовтня 2020 року, складених у присутності сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та позивача, встановлено, що ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 речей не має, не проживає, комунальні послуги не сплачує з 2018 року. (а.с. 37, 38)

Задовольняючи позов повністю суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не є власником спірної квартири, яка належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем спірною квартирою, що порушує право власності позивача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Згідно із ч. 4 ст. 19 ЦПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ;

2) справ, що виникають з трудових відносин;

3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;

4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 6 зазначеної статті встановлено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було встановлено певних обставин, які мають значення для справи.

По-перше, суд першої інстанції розглянув справу у спрощеному проваджені без виклику сторін. З урахуванням наданих сторонами документів суд першої інстанції повинен був дослідити обставини, викладені у зазначених документах, допитати свідків, які підписували зазначені документи, на підтвердження їх правомірності.

Апеляційний суд вважає, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, а також проведення розгляду справи у загальному позовному проваджені із викликом сторін.

Враховуючи доводи сторін, які суд першої інстанції не перевірив та не встановив дійсних обставин справи, існуючі взаємовідносини сторін, апеляційний суд вважає, що така справа не може вважатись справою незначної складності.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не встановлені обставини реєстрації ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Також судом не встановлено чи проживала ОСОБА_1 взагалі у спірній квартирі, які були підстави її реєстрації у зазначеній квартирі та умови? Не встановлено чи є відповідач членом сім`ї позивача або її чоловіка, який подарував позивачці квартиру АДРЕСА_1 . Чи є у відповідача в наявності інше житло?

Згідно з цивільним процесуальним законодавством України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту порушення його цивільного права.

При подачі апеляційної скарги та при розгляді справи в апеляційній інстанції будь-яких клопотань з боку учасників процесу про витребування доказів, заяв про виклик та допит свідків, будь-яких інших клопотань з процесуальних питань не заявлялось.

Враховуючи відсутність у апеляційного суду процесуального права самостійно витребувати будь-які докази, а самі сторони їх суду не надали, клопотань про витребування доказів та/або допит свідків не заявляли, апеляційний суд виходив з матеріалів справи.

Так, на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі суду першої інстанції були надані акти огляду приміщення квартири АДРЕСА_1 із зазначенням осіб, у присутності яких проводився огляд, та заяви свідків з посиланням на не проживання відповідача за спірною адресою.

У вказаних актах та заявах зазначено, що ОСОБА_1 у приміщенні, яке оглядалось, власних речей не має, не проживає, комунальні послуги не сплачує з 1918 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у зазначених актах та заявах особи, які їх підписували, не встановлювались, а їх підписи відповідним органом самоорганізації населення (комісією ЖЕКу, ОСББ або ЖБК) не завірялись.

Оскільки судове засідання проводились судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому особи, які підписували акт, не були допитані в якості свідків, а викладені ними в актах та заявах обставини судом не перевірялись.

З урахуванням викладеного апеляційний суд не може прийняти зазначені акти та заяви в якості доказу на підтвердження доводів позивача.

Крім того, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з власної волі, а наявна у справі довідка у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме, причини не проживання відповідача.

Згідно з апеляційною скаргою апелянт зазначила, що вона є бабусею чоловіка позивача та проживала разом із онуком та його дружиною в будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилалась на те, що між сторонами виник конфлікт, у результаті якого відповідач не змогла у подальшому проживати в будинку, а у зв`язку з тим, що спірна квартира позивачем здається, то вона взагалі втратила будь-яке житло.

Згідно з даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь яких об`єктів нерухомого майна за відповідачем не зареєстровано.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції не перевірив дійсних обставин, що мають значення для розгляду справи по суті, не встановив баланс між інтересами позивача та відповідача, не перевірив чи є в наявності у відповідача інше житло і чи є позбавлення відповідача права на житло для неї надмірним тягарем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови суду складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко