КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Справа № 756/3007/20
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року (суддя Яценко Н.О.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

у березні 2020р. ТОВ «Порше Мобіліті» звернулось до суду з позовом, та з урахуванням уточнення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №50008173 від 1 квітня 2013 року в розмірі 291 153грн 66коп., із розрахунку: залишок заборгованості за кредитом в розмірі 152 546грн 51 коп.; 3% річних за час прострочення сплати (повернення) кредиту в розмірі 19 100грн 28коп., втрати від інфляції за час прострочення сплати (повернення) кредиту в розмірі 51 757грн 80коп.; сума простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів за період з травня 2016 року по березень 2018 року в розмірі 49 257грн 40 коп.; 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 5 166грн 18коп.; втрати від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 13 325грн 49коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 1 квітня 2013 року з ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №50008173, а також підписані невід`ємні додатки до Договору, а саме: Загальні умови кредитування та графік погашення кредиту, за умовами яких товариство надало, а відповідач отримала кредит у розмірі 113 092грн 51коп., що складає еквівалент 13 880 доларів США 64 центи, на строк 60 місяців. Цільове призначення кредиту: на придбання автомобіля марки Seat Ibiza, кузов НОМЕР_1, з об`ємом двигуна 1 390 куб.см, рік випуску 2013.

Також позивач зазначав, що надав відповідачу додатковий кредит у розмірі 33262грн 60 коп., що еквівалентно 4 082 доларам США 55 центів, з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування.

Позивач посилався на те, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим відповідачу було направлено вимогу за вих. №50008173 від 5 жовтня 2015року про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором №50008173 від 1 квітня 2013 року, яка становила 204 809грн 57 коп. та складалася із заборгованості за кредитом - 154 274грн

18коп., несплачених чергових платежів (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) - 34 486грн 78коп.; штрафних санкцій - 6 707грн 33коп.; витрат, понесених компанією з метою повернення простроченої заборгованості - 725грн 70коп.; компенсації страхових платежів 8 615грн 58коп. Однак, вимога щодо дострокового повернення кредиту у встановлені строки проігнорована відповідачем, що стало підставою для звернення до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року звернуто стягнення на заставне майно ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №50008173, розрахованої станом на 29 квітня 2016 року в розмірі 288 917грн 36 коп.

Позивач зазначав, що в порядку виконання судового рішення автомобіль було реалізовано на електронних торгах 6 серпня 2019 року та від реалізації заставного майна боржника у погашення заборгованості перераховані кошти в сумі 97 461грн 45коп., а відтак коштів, що надійшли від реалізації заставного майна, недостатньо для задоволення вимог заставодержателя, а тому з відповідача підлягає стягненню залишок заборгованості за кредитом у сумі 152 546грн 51коп.

Посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 21 лютого 2017 року по 12 серпня 2019 року на суму 183 831грн 12коп. та на залишок заборгованості в розмірі 152 546грн 51 коп. за період з 13 серпня 2019 року по 21 жовтня 2020 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» 3% річних за час прострочення сплати кредиту в розмірі 19 100грн 28 коп. та втрати від інфляції в розмірі 51 757грн 80 коп. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Здоренко В.Є. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, оскільки єдиною підставою для відмови у задоволенні позову в оскаржуваній частині було лише те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск ТОВ «Порше Мобіліті» строків позовної давності за пред`явленими вимогами.

Представник позивача зазначає, що дане твердження суду першої інстанції не відповідає матеріалами справи та дійсним обставинам справи, так як ОСОБА_1 в період з 30 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50008173 від 1 квітня 2013 року було перераховано 38 183грн 70коп., що свідчить про переривання позовної давності.

Представник позивача звертає увагу суду, що суд першої інстанції проігнорував вимогу позивача про відшкодування страхових платежів за період з травня 2016 року по березень 2018 року в розмірі 49 257грн 40 коп. та помилково застосував наслідки пропуску строку позовної давності.

Представник позивача зазначає, що відповідач умов договорів не виконала, страхування заставного майна не забезпечила, сплата страхових платежів здійснювалась позивачем, а тому у відповідача виникла заборгованість з відшкодування (компенсації) страхових платежів позивачеві згідно п. 5.6. Загальних умов кредитування за період з травня 2016 року по березень 2018 року на загальну суму 49 257грн 40 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Кишеня В.С. просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції у оскаржуваній позивачем частині - без змін.

Представник відповідача стверджує, що посилання позивача на сплату ОСОБА_1 в період з 30 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50008173 від 1 квітня 2013 року 38 183грн 70коп. без посилання на належні та допустимі докази не може визнаватися судом як беззаперечний факт сплати грошових сум. У зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності до вимог про стягнення коштів є такими, що ґрунтуються на вимогах законодавства.

Також представник відповідача зазначає, що посилання позивача на невиконання умов договорів, а саме не забезпечення страхування заставного майна, несплату страхових внесків є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на належних доказах, оскільки відповідач сама уклала договір страхування та сплачувала страхові внески.

Крім того, додатковий кредит у розмірі 33 262грн 60коп., що еквівалентно 4 082,55 доларам США, мав цільовим призначенням сплату страхових платежів відповідно до договору страхування №245002/4098/0001327 від 1 квітня 2013 року. Тобто, страхові платежі таким чином були включені в суму кредиту та повинні бути відшкодовані як основна сума боргу. Оскільки основна сума боргу не підлягає відшкодуванню у зв`язку з закінченням строку позовної давності, то відповідно і страхові платежі не підлягають відшкодуванню.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення з неї на користь позивача 3% річних за час прострочення сплати кредиту та втрати від інфляції скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині, яким в задоволенні цих вимог відмовити та стягнути з позивача судові витрати.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано акцесорний характер зобов`язання про стягнення 3 % річних у зв`язку з простроченням сплати кредиту та втрати від інфляції, його зв`язок від основного зобов`язання, яке неможливо виконати у судовому порядку через сплив строків позовної давності.

Крім того, відповідач стверджує, що судом першої інстанції не досліджено всіх обставин справи, висновок про стягнення інфляційних втрат не узгоджується із фактичними обставинами справи. Кредитний договір містить посилання на еквівалент у іноземній валюті, що було встановлено і оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, а тому відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19) втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Здоренка В.Є., який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги відповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Кишені В.С., який підтримав апеляційну скаргу відповідача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5008173, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 113 092грн 51коп., що еквівалентно 13 880,64 доларам США, який зобов`язалася повернути до 28 серпня 2018 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,90% на рік.

За умовами договору цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки Seat Ibiza, кузов НОМЕР_1, з об`ємом двигуна 1 390 куб.см, рік випуску 2013.

Також між сторонами був укладений договір про отримання додаткового кредиту у розмірі 33 262,60грн, що еквівалентно 4 082,55 доларам США, з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування, який укладено 1 квітня 2013 року між ПАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_1

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 4 квітня 2013 року був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковською О.Р., за умовами якого у заставу був переданий автомобіль марки Seat Ibiza, кузов НОМЕР_1, з об`ємом двигуна 1 390 куб.см, рік випуску 2013, державний номер НОМЕР_2.

1 квітня 2013 року між ПАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 2450002/0001327, за умовами якого було застраховано автомобіль марки Seat Ibiza, кузов НОМЕР_1, з об`ємом двигуна 1 390 куб.см, рік випуску 2013, державний номер НОМЕР_2.

5 жовтня 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості, посилаючись на неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 288 191грн 66коп., яка складалася із: заборгованості за кредитом у сумі 183 831грн 12коп., заборгованості по сплаті чергових платежів - 25 787грн 17коп., заборгованості за процентами - 9 049грн 09коп., заборгованості зі сплати страхових платежів - 19 090грн 19коп., штрафів - 44 905грн 30коп., пені - 1 296грн 01коп., 3% річних - 3 168грн 61коп., інфляційних втрат - 1 064грн 17коп., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Seat Ibiza, кузов НОМЕР_1, з об`ємом двигуна 1 390 куб.см, рік випуску 2013, державний номер НОМЕР_2.

У результаті реалізації автомобіля 6 серпня 2019 року на погашення заборгованості ОСОБА_1 13 серпня 2019 року було зараховано 97 461грн 45коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що направивши 5 жовтня 2015 року вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, позивач змінив строк виконання кредитного договору, тому з вказаної дати почався відлік строку позовної давності, а наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення.

Суд зазначив, що позивач мав можливість реалізувати всі способи захисту свого порушеного права, однак звернув стягнення лише на предмет застави, пропустивши строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Також суд виходив з того, що рішення суду від 10 жовтня 2017 року виконане тільки 13 серпня 2019 року, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати кредиту у розмірі 19 100грн за період з 21 лютого 2017 року по 12 серпня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором

банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ТОВ «Порше Мобіліті» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті».

Відповідно до частини 1 статті 1 та частини 1 статті 3 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться в частині 2 статті 1 Закону України "Про заставу".

Відповідно до статті 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який є спеціальним законом, що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному

обсязі або в частині, встановленій договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача залишку заборгованості за кредитним договором, яка не була погашена за рахунок предмета застави, є правомірними.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Надіславши 5 жовтня 2015 року вимогу про дострокове повернення всієї заборгованості за кредитним договором, ТОВ «Порше Мобіліті» змінило строк виконання основного зобов`язання у сторону зменшення. У вимозі зазначено, що заборгованість повинна бути погашена протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги. Якщо з будь-яких причин вимогу не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати його відправлення.

Як зазначав позивач, вимога відповідачем отримана не була, отже відлік позовної давності повинен обраховуватися з 5 жовтня 2015 року та закінчився 5 жовтня 2018 року.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду справи №

756/6811/16-ц (про звернення стягнення на предмет застави), відповідач здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості. Про вказану обставину зазначено у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року.

В заяві про уточнення позовних вимог від 21 жовтня 2020 року позивач зазначав, що з 30 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ТОВ «Порше Мобіліті» було отримано 38 183грн 70коп., у зв`язку із чим розмір позовних вимог був зменшений.

У судовому засіданні 17 червня 2021 року відповідач підтвердила, що останній платіж на погашення заборгованості нею був внесений у липні 2017 року.

Отже, строк позовної давності було перервано шляхом внесення платежів позичальником у квітні 2016 - липні 2017 року та почався знову з серпня 2017 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду у березні 2020 року, тобто у межах трьохрічного строку.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, є помилковими і такими, що не ґрунтуються на обставинах справи.

Доводи представника відповідача, що позивачем суду першої інстанції не були надані докази у підтвердження здійснення відповідачем платежів на погашення заборгованості у період з 30 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року, а відтак надані апеляційному суду документи не повинні враховуватися відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як зазначалося вище, у судовому засіданні 17 червня 2021 року відповідач визнала, що останній платіж на погашення заборгованості здійснила у липні 2017 року, що зафіксовано на диску з технічним записом судового засідання, а відтак позивач був звільнений від обов`язку доказування вказаних обставин.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що залишок заборгованості станом на 13 серпня 2019 року (дата внесення коштів на рахунок позивача, отриманих від реалізації предмета застави) становить 152 546грн 51коп.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати з суми боргу у розмірі 183 831,12грн за період з 21 лютого 2017 року по 12 серпня 2019 року та з суми боргу 152 546,51грн за період з 13 серпня 2019 року по 21 жовтня 2020 року.

Колегія суддів вважає, що наявність рішення суду про звернення стягнення у рахунок погашення заборгованості на предмет застави надавало сподівання відповідачу на погашення заборгованості, тому відсутні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до 13 серпня 2019 року.

Оскільки тільки після проведення реалізації предмета застави стало відомо про неможливість погашення заборгованості відповідача перед позивачем у повному обсязі, у позичальника виникло зобов`язання погасити залишок заборгованості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача за період з 13 серпня 2019 року по 21 жовтня 2020 року із суми боргу 152 546,51грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що грошове зобов`язання було виражене у доларах США, тому інфляційні втрати позивачем понесені не були, є безпідставними, так як заборгованість у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року була визначена у гривні.

Розрахунки компенсаційних втрат надані позивачем суду першої інстанції, є вірними, відповідачем спростовані не були, а відтак за прострочення сплати боргу у сумі 152 546грн 51коп. стягненню з відповідача підлягає 3% річних - 5 456грн 49коп. та інфляційні втрати - 4 149грн 01коп.

Пунктом 5.6 Загальних умов кредитування визначено, якщо позичальник в порушення п. 5.5. договору не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинний з будь-яких причин, компанія на власний розсуд укладе такий договір страхування від власного імені або він імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв`язку із виконанням даного доручення/укладення договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів, в порядку, передбаченому пунктами 1.7.1-1.7.6 цього кредитного договору або в порядку, передбаченому пунктом 1.7.9. цього кредитного договору.

Договір страхування був укладений між АТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_1 1 квітня 2013 року. Відповідачем суду не надано доказів сплати страхових платежів. Суду першої інстанції позивачем були надані докази сплати страхових платежів за період з травня 2016 року по березень 2018 року у сумі 49 257грн 40коп.

Згідно умов договору страхування страховий платіж - це щомісячний платіж у розмірі 5% від страхової суми, визначеної у доларах США, який сплачується у гривні у еквіваленті по курсу Каліон Банк Україна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, зазначено, оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

З даним позовом позивач звернувся до суду 2 березня 2020 року, а відтак з відповідача підлягають стягненню страхові платежі, які були сплачені позивачем з 21 березня 2017 року по 22 березня 2018 року, що становить 28 227грн 35коп.

За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із не сплатою відповідачем страхових платежів, що за вказаний період становить згідно розрахунку позивача, який є правильним та не спростований відповідач, 2 615грн 43коп. та 5 569грн 98коп. відповідно.

Виходячи з вищевикладеного, з відповідача підлягає стягненню заборгованість станом на 21 жовтня 2020 року у сумі 198 564грн 77коп., яка складається із заборгованості за кредитним договором у сумі 152 546грн 51коп. та заборгованості зі страхових платежів у сумі 28 227грн 35коп., за порушення зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості: 3% річних - 5 456грн 49коп. та інфляційні витрати - 4 149грн 01коп., за порушення зобов`язання по сплаті страхових платежів: 3% річних - 2 615грн 43коп. та інфляційні втрати - 5 569грн 98коп.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим учасниками справи доказам, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (62,16%), позивачу підлягає відшкодуванню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2 978грн 47коп. та за подання апеляційної скарги у сумі 4 467грн 71коп., а всього 7 446грн 18коп.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, однак підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, як просить відповідач у апеляційній скарзі, апеляційним судом не встановлено, тому понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та

ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_3, яка проживає у АДРЕСА_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», , яке знаходиться у м. Києві, вул. Павла Тичини, 1-В, 198 564грн 77коп. заборгованості та 7 446грн 18коп судового збору, а всього 206 010грн 95коп.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк