Справа №463/2837/21
Провадження №2/463/1039/21
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог

та передачу справи на розгляд іншому суду

18 березня 2021 року м. Львів

Суддя Личаківського районного суду м. Львова - Мармаш В.Я., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до судді Апеляційного суду Львівської області Левика Ярослава Андрійовича, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду та просив стягнути на його користь відшкодування заподіяної моральної в розмірі 1000000 грн., заподіяної суддею Апеляційного суду Львівської області Левиком Я.А. під час постановлення незаконних ухвал від 11.11.2016, 28.11.2016, 16.12.2016 у справі № 454/1690/16.

Оглянувши матеріали позову, вважаю, що слід відмовити у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до судді Апеляційного суду Львівської області Левика Я.А., в решті позовних вимог справу слід передати на розгляд іншого суду. Цей висновок підтверджується наступним.

Відповідно до вимог Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється.

Рішення, ухвали та постанови суду, дії чи бездіяльність суддів під час здійснення правосуддя можуть оскаржуватися в апеляційному та касаційному порядку.

Оскарження дій та рішень судді під час здійснення правосуддя шляхом подачі позовної заяви до іншого суду першої інстанції є порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них. Тому суд або суддя як орган що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у розгляді цивільної справи, за винятком випадків, коли суд виступає як будь-яка установа, або суддя виступає як фізична особа, а не як орган чи особа, що здійснює правосуддя.

Враховуючи викладене, вважаю, що дана позовна заява, не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, тому що позивач звертає свої вимоги до судді у зв`язку з його професійною діяльністю, де існує окремий порядок оскарження ухвал і рішень суду, передбачений ЦПК України, і де існує інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Також питання оскарження судових рішень, діяльності суддів і судів щодо розгляду та вирішення справ роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" №8 від 13.06.2007 року. Зокрема, у пункті 10 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності суддів і судів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом іншої справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відповідно до частини 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Висновок про недопустимість суду та судді бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (далі ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 454/1980/16-ц.

Таким чином, приходжу до висновку, що у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до судді Апеляційного суду Львівської області Левика Я.А. слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

В решті позовних вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України наявні правові підстави для передачі справи на розгляд іншого суду.

Так, ст. 27 ЦПК України встановлені загальні правила підсудності цивільних справ. Згідно з ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Одночасно ст. 28 ЦПК України визначено випадки, коли позивач має право вибрати підсудність позову, зокрема ч. 4 ст. 28 ЦПК України встановлено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом, повинен керуватись вимогами ч. 2 ст. 27 та ч. 4 ст. 28 ЦПК України.

Як вбачається із позовної заяви, позивач при виборі підсудності цивільної справи виходив із загальних правил підсудності за місцезнаходженням одного з відповідачів. Оскільки у відкритті провадження у справі відносно судді Апеляційного суду Львівської області Левика Я.А. відмовлено, а тому справа з дотриманням загальних правил підсудності повинна розглядатися за місцезнаходженням другого із відповідачів.

Як вбачається із позовної заяви місцезнаходженням Державної казначейської служби України є: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що відноситься до Печерського району м. Києва.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи зареєстроване місцезнаходження відповідача (Печерський район м. Києва), вибір позивачем підсудності справи за загальним правилом підсудності справ за місцезнаходженням відповідача, та у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України Личаківський районний суд передає справу на розгляд іншому суду, а саме Печерському районному суду м. Києва.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя, -

постановив:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Апеляційного суду Львівської області Левика Ярослава Андрійовича про відшкодування моральної шкоди.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - передати за територіальною підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Роз`яснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог перешкоджає повторному зверненню до суду з такими самими позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в порядку і строки передбачені ст.ст. 353, 354, 355, п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Мармаш В. Я.