Номер провадження: 22-ц/813/3249/21
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, постановленого під головуванням судді Петренка В.С.,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний Банк» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Ощадбанк», банк) звернулося до суду із позовом, який під час розгляду справи був уточнений, та остаточно заявлений до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2-6, 62).

В обґрунтування свого позову ПАТ «Ощадбанк» зазначало, що 22 жовтня 2007 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2037-н на суму 200000,00 грн., строком до 22 жовтня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19% річних та комісійної винагороди.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2037-н від 22 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 1, згідно якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем, як солідарний боржник по зобов`язанням, що виникають із кредитного договору.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2011 року по справі за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором на суму 288851,53 грн.

Банк у своєму позові вказував, що оскільки договір не було розірвано, а ухвалене рішення не є підставою для припинення нарахування відсотків та пені за кредитом, а тому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг по кредиту у розмірі 155552 грн., прострочені відсотки з 01.11.2007 по 30.04.2014 року у розмірі 169920, 11 грн., пеня за прострочений борг з 01.12.2007 року по 30.04.2014 року у розмірі 116107, 53 грн., пеня за прострочені відсотки з 01.11.2007 по 30.04.2014 року у розмірі 75734, 60 грн., а всього грошові кошти у сумі 517314,24 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором №2037-н від 22.10.2007 року, яка складає 517 314 грн. 24 коп., та яка складається з:

- 155 552 грн. прострочений основний борг по кредиту;

- 169 920 грн. 11 коп. прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2007 року по 30.04.2014 року;

- 116 107 грн. 53 коп. пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.12.2007 року по 30.04.2014 року;

- 75 734 грн. 60 коп. пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2007 року по 30.04.2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду, ухвалення нового, про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема посилається на те, що в результаті ухвалення оскаржуваного заочного рішення його двічі притягли до юридичної відповідальності та суд здійснив стягнення боргу в двократному розмірі. Також апелянт посилається на те, що строк кредитування закінчився 22.10.2010 року.

28.12.2020 року ПАТ «Ощадбанк» було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскражуване заочне рішення без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить доводів для скасування законного та обгрунтованого рішення.

Учасники справи про розгляд справи на 17 лютого 2021 року були сповіщені належним чином (а.с. 164-168).

Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Учасники справиз клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (15 березня 2021 року).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення простроченого основного боргу по кредиту у розмірі 155 552,00 грн., прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.11.2007 року по 30.04.2014 року у розмірі 169 920,11 грн., пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.12.2007 року по 30.04.2014 року у розмірі 116 107,53 грн., пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2007року по 30.04.2014 року у розмірі 75 734,60 грн., заявлені на підставі розрахунку, є обґрунтованими.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення або невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 22 жовтня 2007 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2037-н на суму 200000,00 грн., строком до 22 жовтня 2010 року (а.с.7-9).

Відповідно до п. 8.1 Кредитного договору, кредитний договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань закредитним договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2037-н від 22 жовтня 2007 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 1до кредитного договору № 2037-н, умовами якого передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. (а.с. 15-16).

Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2037-н від 22 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу, який належить на праві спільної сумісної власності подружжя (а.с. 12-14).

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Київського районного суду від 17.11.2011 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний Ощадний Банк України» заборгованість по кредитному договору № 2037-н від 22 жовтня 2007 року у розмірі 288851,53 коп., де залишок за тілом кредиту 155552 грн., заборгованість за відсотками 76478,11 грн., пеня 56821,42 грн.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не врахував, що за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2011 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Вказане стосується й нарахованих відсотків за період з 01.11.2007 року по 30.04.2014 року, що залишилося також поза увагою суду.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після жовтня 2010 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такий правовий висновок узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року, № 723/304/16-ц від 23.10.2019 року, № 1519/2-3165/11 від 03.07.2019 року, № 461/10610/13-ц від 10.04.2019 року

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому судом безпідставно задоволено позовні вимоги банку у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин прийшла до висновку про те, що оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову заявленого ПАТ «Ощадбанк» у грудні 2012 року склала 117797,17 грн. та позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1177,97 грн. (а.с. 1 ).

В подальшому у травні 2014 року ПАТ «Ощадбанк», збільшило позовні вимоги до 517 314,24 грн., при цьому доплативши судовий збір у розмірі 2474, 03 грн. (а.с. 61).

З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, колегія суддів вважає, що з ПАТ «Ощадбанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1767 грн., понесений ним при поданні апеляційної скарги.

Також з урахуванням заявлених вимог з ПАТ «Ощадбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3714 грн., виходячи з заявлених позовних вимог (517 314,24 грн.).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (65125, м. Одеса, вул. Базарна, 17, МФО 328845, , р/р НОМЕР_1 в ОФ АТ «Ощадбанк») на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) грн. 00 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (65125, м. Одеса, вул. Базарна, 17, МФО 328845, , р/р НОМЕР_1 в ОФ АТ «Ощадбанк») на користь держави судові витрати у розмірі 3714 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда