Номер провадження: 22-ц/813/4526/21
Номер справи місцевого суду: 523/1049/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення;

за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном;

за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ);

за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, який неодноразово уточнювала та відповідно останньої редакції, у грудні 2018 року, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , зняти зазначених осіб з реєстраційного обліку та виселити їх (т.2 а.с. 236-238).

05 квітня 2017 року до суду звернулася ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах доньки ОСОБА_5 , із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом, про зобов`язання не чинити їм та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . (а.с. 83-87).

Окрім того, ухвалою суду було об`єднано в одне провадження справи за позовом:

- ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ)

- та справи за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання (а.с. 117-121, 161-165).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 листопада 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

За умовами договору купівлі - продажу від 11 листопада 1994 року, 29/50 частин цього житлового будинку, продавцем ( ОСОБА_6 ) на користь покупця ( ОСОБА_1 ) було відчужено: із літ. "А1" - житлове: 2-1 коридор, 2 - 2 туалет, 2-3 ванна, 2-4 житлова, 2-5 житлова, 2-6 кухня, 2-7 коридор, 2-8 житлова, 2-9 житлова, 2-10 веранда, всього 75,2 кв.м. житлової площі.

15 грудня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, внаслідок якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_5 , яка проживає постійно разом з батьками та бабусею ( ОСОБА_1 ) в 29/50 частини цього будинку як член сім`ї.

Як зазначила позивачка, в 2012 році помер її син ОСОБА_8 .

Згодом, в 2016 році відповідачка ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 .

Оскільки відповідачі не є членами родини ОСОБА_1 , тому вона звернулась із зазначеним позовом та просила його задовольнити з обґрунтувань, що викладені в зміненій позовній заяві.

Позивачка за зустрічним позовом, котра діє в інтересах доньки ОСОБА_5 , в зустрічному позові посилалась на те, що вона разом з донькою є членом родини позивача, оскільки ОСОБА_3 є онучкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є невісткою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є чоловіком ОСОБА_2 та вітчимом ОСОБА_3 , також вони пов`язані між собою особистими немайновими та майновими правами й обов`язками, які випливають із шлюбу, споріднення, спільного проживання та пов`язаного спільного побуту.

Окрім того, об`єднані справи ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 створює їй та її доньці ОСОБА_5 , а також чоловіку перешкоди в проживанні, а саме обмеження у доступі до холодного водопостачання, підключення до системи індивідуального опалення (АГВ), на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , чим порушує норми сімейного кодексу та Житлового кодексу УРСР.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення за адресою : АДРЕСА_3 » - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні займаним приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 та господарськими спорудами - залишено без задоволення.

Позов об`єднаний ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 залишено без задоволення.

Позов об`єднаний ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання на другом поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , відновити водопостачання на другом поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання стосовно судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , подали апеляційні скарги, в яких просять:

1. ОСОБА_2 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року змінити шляхом зобов`язання ОСОБА_1 відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає її невістка - ОСОБА_2 та внучка - ОСОБА_3 , а в іншій частині рішення залишити без змін.

2. ОСОБА_1 - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з обґрунтування апеляційної скарги фактично рішення районного суду ОСОБА_1 оскаржується в частині відмови у задоволенні її вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та в частині задоволених вимог ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення - відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні займаним приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 та господарськими спорудами не оскаржується і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в апеляційному суді, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула повноліття станом на 18.04.2020 року.

25.05.2020 року адвокатом Нестеренко О.М. надано ордер серії АЕ № 1023013 виданий адвокатським об`єднанням «Нумінум» на представництво інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Одеському апеляційному суді без обмеження повноважень адвоката, підписаний Нестеренко О.М, як керівником даного адвокатського об`єднання (т.3 а. с. 240).

Адвокат ОСОБА_10 брав участь в судовому засіданні 13.10.2020 року і повідомлявся під розписку про судове засідання на 09.02.2021 року на 15-30 годину.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 09.02.2021 року на 15-30 год., сторони в умовах обмеженого пропуску до Одеського апеляційного суду у зв`язку з карантином заяву про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відеоконференції не подали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням даної конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та зобов`язуючи ОСОБА_1 відновити водопостачання на другом поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з встановленості обставин перекриття ОСОБА_1 вентилю водопостачання до частини житла, де проживає ОСОБА_2 .

Відмовляючи у решті позовних вимог про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що ОСОБА_1 дійсно відключила доступ до системи індивідуального опалення (АГВ).

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення за адресою: АДРЕСА_3 », суд першої інстанції виходив з того, що не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні будинком, які б могли бути підставою для виселення відповідачів зі спірного нерухомого майна, оскільки виселення колишніх членів сім`ї у зв`язку з припиненням сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 11 листопада 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 7,8);

- за умовами договору купівлі-продажу від 11 листопада 1994 року, 29/50 частин цього житлового будинку, продавцем ( ОСОБА_6 ) на користь покупця ( ОСОБА_1 ) було відчужено: із літ. "А1" - житлове: 2-1 коридор, 2 - 2 туалет, 2-3 ванна, 2-4 житлова, 2-5 житлова, 2-6 кухня, 2-7 коридор, 2-8 житлова, 2-9 житлова, 2-10 веранда, всього 75,2 кв.м. житлової площі;

- житловий будинок зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під реєстром №24610 на стор.4, книга №241. (а.с. 8);

- 15 грудня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, внаслідок якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_5 (т.2, а.с. 123), яка проживає постійно разом з батьками та бабусею ( ОСОБА_1 ) в 29/50 частини цього будинку як член сім`ї. (а.с. 9-11);

- ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, у зв`язку з чим був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 », про що мається відмітка в будинковій книзі ( т.1 а. с. 10);

- після смерті чоловіка ОСОБА_2 залишилася проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_3 » з малолітньою дочкою ОСОБА_5 ;

- в 2016 році ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 і стала проживати разом з ним та з дочкою за адресою: АДРЕСА_3 »;

- відповідно Акту філії ТОВ «Інфоксводоканал» від 11 вересня 2017 року за №3252, встановлено, що ОСОБА_1 перекрила водопостачання другого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 та відновлювати водопостачання не буде (по особистим поняттям). Окрім того в зазначеному акті зазначено, що ОСОБА_2 здійснює оплату водопостачання (а.с. 168);

- ОСОБА_2 здійснювала сплату рахунків за житлово-комунальні послуги, електропостачання і водовідведення за період з 01 січня 2015 року по 25 квітня 2017 року (а.с. 108-114).

Судова колегія виходить з такого.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є власником 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Встановлення сервітуту можливе за договором; законом; заповітом; рішенням суду.

Таким чином закон є окремою підставою встановлення сервітуту, тобто для встановлення такого сервітуту не потрібна ані одна з перерахованих підстав: договір, заповіт, рішення суду.

Тобто закон є окремою підставою встановлення сервітуту. Наприклад, для виникнення сервітутного права користування житлом у членів сім`ї (ст.405 ЦК України) достатньою є наявність умов, встановлених законом: спільне проживання члена сім`ї (сервітуарія) власника житла та спільне користування останнім.

Характерними ознаками особистого (персонального) сервітуту є те, що він:

не тільки пов`язаний із певним майном, а й належить певній особі;

обмежений строком: довічно належить певній особі і припиняється її смертю, якщо самим сервітутом не встановлено коротший строк,

не має зобов`язально-правового характеру, оскільки сервітуарій зберігає права на чуже майно і у випадку переходу його до третьої особи, тобто сервітут "випливає" за речами.

Сервітуарієм за особистим сервітутом є певна особа, інтереси якої забезпечуються за допомогою користування обслуговуючим майном. Права, які випливають з особистого сервітуту, належать лише певній особі і не можуть бути передані сервітуарієм іншій особі, навіть її спадкоємцям.

Відповідач вселилася у житлове приміщення, яке входить до 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 в якості дружини померлого сина ОСОБА_1 ОСОБА_11 , тобто зі згоди власника майна і таким чином набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, вселилася у спірне приміщення зі згоди позивача, яка засновувалася на перебуванні ОСОБА_2 у шлюбі з сином позивача, після смерті якого, відповідач ОСОБА_2 в 2016 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , який без дозволу власника будинку вселився у будинок і проживає там однією сім`єю з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власницею і була членом її сім`ї суду не надано.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 користувалась спірною квартирою зі згоди ОСОБА_1 під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, в силу ст. 406 ЦК України припинились і право користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належними ОСОБА_1 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 також припинилось і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають їх звільнити.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц та Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц.

Даних обставин суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого рішення суду першої інстанції не може залишатися без змін.

Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд крім наведених вище мотивувань також звертає увагу та таке.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже при вирішенні вимог, наслідком яких є виселення із житла, виходячи із принципу верховенства права, слід з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру прав власності нерухомого майна ОСОБА_2 (особистий податковий номер НОМЕР_1 ) є власницею квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 виданого реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на даний час в Суворовському районному суді м. Одеси вирішується спір за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у спільному майні, про внесення змін до записів Державного реєстру прав, про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 . Предметом спору є 1/2 частка квартири АДРЕСА_4 , на яку як вважає позивач відкрилася спадщина, у зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право в порядку спадщини на 1/6 частини цієї квартири, а також на 1/6 частку транспортного засобу марки Nissan Tiida, 1/6 частку будівельних матеріалів та обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва садового будинку, що розташований на земельній ділянці у садівничому товаристві «Родничок» по АДРЕСА_5 .

Тобто іншими спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, з відомостей Єдиного державного реєстру прав власності нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_4 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_6 (адреса реєстрації місця проживання), а також садового будинку АДРЕСА_5 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносяться до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що вони не мають власного житла. При цьому слід врахувати, що ОСОБА_2 проживає у зареєстрованому шлюбі однією сім`єю з ОСОБА_4 , який також забезпечений житлом.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про задоволення вимог про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з належних на праві власності ОСОБА_1 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з припиненням сервітуту з підстав ч.2 ст. 406 ЦК України, а також про виселення з 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , який взагалі не набув сервітутного права користування житлом позивача.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку не можуть бути задоволені, виходячи з такого.

Загальна процедура зняття з реєстрації місця проживання особи визначена абзацом 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні» від 05 липня 2012 року № 5088-VI), і здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про: позбавлення права власності на житлове приміщення; права користування житловим приміщенням; про виселення.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду про виселення особи з житлового приміщення чи визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленому КАС України.

Таким чином, позивач обрала не той спосіб захисту порушеного права, оскільки зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, або виселення є самостійною підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 336/4571/18

Тому дані вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, ОСОБА_1 заявлені вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Наслідком припинення сервітутів в порядку ч.2 ст.406 ЦК України є втрата права користування житлом.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, буде мати наслідком їх виселення із спірного житла.

Разом з тим, припинення сервітутів в порядку ч.2 ст.406 ЦК України вже є підставою для виселення відповідачів, внаслідок чого власник житла ОСОБА_1 додаткового захисту у вигляді визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в даному випадку не потребує і задоволення цих вимог є зайвим.

Таким чином апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення та в частині задоволення позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про виселення та відмови у задоволенні решти заявлених ОСОБА_1 вимог, а також про відмову у вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання відновити водопостачання та зміну в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення та в частині задоволення позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення та в частині задоволення позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ) на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 змінити в мотивувальній частині в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12.03.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк