ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/1565/20
Провадження № 22-ц/4820/470/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2021 року, суддя Павлова А.С., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У жовтні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», (далі Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 30.06.2009 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 23.09.2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 16528,65 грн., з яких 12140,24 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4388,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 13.01.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 30.06.2009 року в розмірі 12140,24 грн. В решті позовувідмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема, місцевий суд, не врахувавши підписану між сторонами довідку про умови кредитування, зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, таким чином допустив грубе порушення норм цивільного права та необґрунтовано застосував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року, не застосувавши інші висновки Верховного Суду викладені у справах №№293/599/19-ц, 755/7704/15-ц, 159/2146/15-ц, 534/1072/18-ц. Судом не враховано, що ОСОБА_1 не оспорено зміст договору та не спростовано факту його укладення.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.06.2009 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до позивача з заявою, виявивши бажання укласти договір про надання банківських послуг.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підписана ОСОБА_1 30.06.2009 року сторони погодили базову ставку відсотків в місяць (2,5%); пеню за несвоєчасне погашення заборгованості; штраф за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів - 500 грн.+5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісії.

Відповідно до наявних у справі довідок АТ КБ «ПриватБанк», за укладеним між сторонами кредитним договором відповідачу було встановлено кредитний ліміт 1000 грн., який 07.09.2013 року було збільшено до 8400 грн. та видано чотири кредитних картки, остання з них строком дії до листопада 2021 року.

Як вбачається з наданої позивачем виписки по рахунку відповідача, з 05.07.2009 року відповідач користувалася виданою їй позивачем карткою, використовувала кошти Банку, частково вносила позивачеві кошти на погашення кредитної заборгованості.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 30.06.2009 року, станом на 23.09.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 16528,65 грн., з яких: 12140,24 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4388,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що Банк дійсно надав ОСОБА_1 кошти за кредитним договором на умовах строковості і платності, однак такі кошти були не повністю повернуті відповідачем, у зв`язку з чим прострочене тіло кредиту на загальну суму 12140,24 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо нарахованих відсотків в сумі 4388,41 грн., суд вказав, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» погоджено базову ставку відсотків в місяць 2,5%, в той час як з наданих позивачем розрахунків заборгованості слідує, що процентна ставка за кредитним договором становить не 2,5%, а 3,0%, яка в подальшому була також збільшена. Таким чином, розмір відсотків які позивач нарахував відповідачу, були нараховані неправомірно всупереч умов договору.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 30.06.2009 року розмір процентів за користування кредитом становить 2,5% щомісяця (а.с. 25).

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за період з 30.06.2009 року по 23.09.2020 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто з часу підписання анкети-заяви від 30.06.2009 року до моменту звернення до суду із указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин також слід визнати необґрунтованими твердження позивача щодо встановлення процентів, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту в розмір 86,4% річних для картки «Універсальна» та 84,0% річних для картки «Універсальна Голд» на підставі п.2.1.1.2.12 Умов та Правил.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 30.06.2009 року, станом на 23.09.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 16528,65 грн., з яких: 12140,24 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4388,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 13)

Пред`являючи позов, Банк на підтвердження своїх вимог, крім витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також послався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.06.2009 року, яка підписана ОСОБА_1 , згідно якої розмір процентів за користування кредитом становить 2,5 % в місяць (30 % річних).

Разом з тим, як вбачається із наданого Банком розрахунку (а.с. 5-8) станом на 31.08.2014 року, проценти за користування кредитом, що були розраховані Банком виходячи із 2,5% на місяць становили 0 грн. (а.с. 7 на звороті).

Колегія суддів також враховує, що починаючи з 01.09.2014 року Банком всупереч погодженим між сторонами умовами договору проведено розрахунок заборгованості відповідача за підвищеною процентною ставкою у розмірі 2,9 % в місяць (34,80% річних), починаючи з 25.05.2016 року за процентною ставкою 3,6% в місяць (43,20% річних).

З урахуванням відсутності іншого розрахунку заборгованості, який містив би посилання на процентну ставку в 30% (тобто в межах умов кредитного договору), відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь Банку вказаної в розрахунку суми процентів в розмірі 4388,41 грн.

Оскільки за розрахунком заборгованості заборгованість по тілу кредиту складає 12140,24 грн., саме така сума коштів і має бути стягнута з позичальника на користь Банку.

Вказане узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 663/1292/17.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства щодо порядку виконання кредитного договору є необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова