ПОСТАНОВА

Іменем України

01 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/3576/19

провадження № 22-ц/4809/942/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (суддя-доповідач): Дуковського О.Л.

суддів: Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - Олександрійська міська рада Кіровоградської області, ОСОБА_2 .

Розглянувши

у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2021 року, у складі головуючого судді Нероди Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Просив суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м., з господарськими будівлями : Б- сарай, В сарай, пд. підвал, Д вбиральня, Л- літня кухня, І- погріб, Г вбиральня, № 1 огорожа, І мощення, № 2 ворота, З водогін, К водогін, що згідно з документами належить ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову вказував, що у грудні 2004 року позивач придбав у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в інтересах яких діяла ОСОБА_6 , 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Придбання вказаної частини будинку вчинено позивачем на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого на універсальній товарній біржі «Ален» 28.12.2004 №917.

В подальшому право власності на вказане майно було визнано за позивачем рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області №2-961-2005 р. від 11.02.2005.

З моменту придбання частини будинку позивач фактично заволодів усім будинком із господарськими будівлями. У будинку він мешкав один, самостійно виконував усі роботи з поточного ремонту та ремонту господарських будівель, сплачував усі платежі за спожиті в будинку житлово-комунальні послуги, сам облаштував прилеглу до будинку присадибну ділянку, осіб, які б заявляли про наявність у них майнових прав на будинок, або його частину у домоволодінні він жодного разу не бачив.

Через деякий час після купівлі вказаної вище частини будинку, після більш детального ознайомлення з технічним паспортом та домовою книгою на будинок, позивач довідався, що право власності на 1/2 його частину належить ОСОБА_3 , та те, що ця особа зареєстрована у будинку.

Разом з тим, від моменту придбання частини будинку в 2004 році позивач жодного разу не бачив його співвласницю.

У грудні 2018 року позивач звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на відповідне майно за набувальною давністю, але згідно ухвали суду від 14.03.2019 року провадження у вказаній справі закрито. Було встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що будь-які особи, які б заявляли права на це майно, зокрема в порядку спадкування, відсутні.

У зв`язку із тим, що позивач безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1 більше чотирнадцяти років поспіль, вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на недоведеність та необгрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Вказує на те, що ним доведено факт володіння, протягом тривалого часу, усім будинком та подвір`ям, а не його частиною.

На момент набуття домоволодіння він діяв виключно добросовісно, оскільки на той час не знав і не міг знати про те, що 1/2 частина належить громадянці ОСОБА_3 , яка померла.

Зазначає, що оскільки свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 її спадкоємцям не видавалося, перехід права власності на частину будинку не відбувся.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору купівлі продажу №917 від 28.12.2004, що зареєстрований на універсальній товарній біржі «Ален» та укладений між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , позивач придбав частину будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.01.2005 №2-961-2005 договір купівлі продажу від 28.12.2004, зареєстрований на Універсальній товарній Біржі «Ален» за №917, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на 1/4 частину житлового будинку, на 1/8 житлового будинку, на 1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 визнано дійсним та визнано за ОСОБА_1 право власності на зазначені частини житлового будинку.

Вказане рішення суду набрало законної сили 12.02.2005.

На підставі вказаного рішення суду Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.02.2005 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (№2440/112 с. 53).

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 03 травня 2003 року складено актовий запис про смерть №593.

Як вбачається із довідки №9 від 21.01.2020, яка видана ОСОБА_1 головою квартального комітету №7 Олександрійської міської ради Замша А.І., ОСОБА_1 починаючи з грудня 2004 року постійно проживає по АДРЕСА_1 , використовує даний будинок, прилеглий до нього двір та усі господарсько-побутові споруди.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 до Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої за законом звернувся син померлої ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №377, що розпочата 12.05.2003 року.

Судом першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили, що позивач постійно проживає у спірному будинку та крім нього і його сім`ї там ніхто ніколи не проживав і він користується повністю усім будинком та подвір`ям.

Звернувшись із даним позовом до суду позивач зазначав, що власником 1/2 частини спірного будинку є ОСОБА_3 , яка померла.

Факт смерті ОСОБА_3 встановлено в ході розгляду справи.

Судом першої інстанції було досліджено матеріали спадкової справи, що була заведена після смерті ОСОБА_3 , та встановлено, що спадщину після її смерті прийняв син - ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставину, про необізнаність щодо прав інших осіб на частку у будинку.

Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на факт постійного (понад 10 років) користування усім спірним будинком, оскільки добросовісність такого володіння частиною будинку позивачем недоведена зазначивши, що сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказує позивач у позовній заяві, не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки не має складової ознаки добросовісності набуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виходить з положень статтей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Судом першої інстанції правильно застосовано вищевказані норми чинного законодавства та роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, з яким і погоджується колегія суддів.

Як підтверджено матеріалами справи і як сам стверджує позивач, йому було відомо, що у його володінні на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент (08.12.2004), який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, перебуває частина будинку а не весь будинок в цілому.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.11.2020 залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2 (а.с.125).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3

ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка складається з частини житлового будинку в АДРЕСА_1 (спірного будинку) та грошового вкладу (а.с. 116 зворот).

Суд апеляційної інстанції визнає необгрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо не оформлення ОСОБА_2 належним чином переходу права власності на частину будинку, оскільки чинним законодавством не встановлено граничних часових меж отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, як за заповітом так і за законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

06.01.2022 складено постанову.

Головуючий суддя О. Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.Л. Карпенко