Постанова

Іменем України

16 березня 2021 року

м. Київ

справа № 2-4874/08

провадження № 61-15099св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Короляк Наталія Валеріївна,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук Вікторії В`ячеславівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року у складі судді Бучко Т. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(далі - Рівненський МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) Короляк Н. В. звернулася до суду із заявою, в якій просить вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що на виконанні у Рівненському МВ ДВС перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 коштів на загальну суму 621 696,51 грн. Рішення боржником добровільно не виконано. За повідомленням КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» боржнику належить на підставі договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 . Нерухоме майно за боржником у встановленому законом порядку не зареєстроване, що позбавляє державного виконавця можливості забезпечити виконання судового рішення шляхом проведення реалізації нерухомого майна.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року подання головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Короляк Н. В. про вирішення питання про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 - задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , для забезпечення виконання виконавчих листів № 2-4874/08, виданих 20 серпня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з її доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Пінчук В. В. подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук В. В. залишено без задоволення, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пінчук В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні подання.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

25 листопада 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги, в якій останній просить про задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук В. В.

Доводи інших учасників справи

03 грудня 2020 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому стягувач просить суд касаційну скаргу представника боржника залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

09 грудня 2020 року на адресу Верховного Суду від Рівненського МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить суд касаційну скаргу представника боржника залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

28 грудня 2020 року на адресу Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук В. В. надійшла відповідь на відзив Рівненського МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому представник ОСОБА_1 - адвокат Пінчук В. В. заперечила проти викладених доводів заявника, та підтримала вимоги касаційної скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року прийнято заяву ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук В. В. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року

09 березня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2008 року була затверджена мирова угода за умовами якої право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 припиняється, а право власності на неї належить ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 серпня 2015 року ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2008 року була скасована, а справа направлена для продовження розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частку цього майна (кв. АДРЕСА_1 ). У вказаному рішенні зазначено, що після припинення права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на спірну квартиру, право на неї повертається до її попереднього власника - ОСОБА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 травня 2017 року та постановою Верховного Суду від 22 липня 2019 року залишено без змін, позов ОСОБА_2 було задоволено частково та на її користь з ОСОБА_1 було стягнуто безпідставно набуті кошти.

На виконання цього рішення були видані виконавчі листи, які з 27 серпня 2019 року перебувають на виконанні в Рівненському МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у зведеному виконавчому провадження № 59890083 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4874/08, виданого 20 серпня 2019 року Рівненським міським судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 95 069,46 грн та виконавчого листа № 2-4874/08, виданого 20 серпня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 522 665,66 грн та 3 961,39 грн сплаченого судового збору.

Державним виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 достатні кошти чи рухоме майно для звернення стягненнявідсутні.

Встановлено, що ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С. І., зареєстрованого в реєстрі за № 4958. Однак згідно інформації щодо об`єкта нерухомого майна від 28 листопада 2019 року № 190697995, відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Законодавець у зазначених нормах чітко визначив умову, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судами попередніх інстанції встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні достатні кошти чи рухоме майно для звернення стягнення.

Разом з тим встановлено, що боржник є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С. І., зареєстрованого в реєстрі за № 4958, однак згідно інформації щодо об`єкта нерухомого майна від 28 листопада 2019 року № 190697995, відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Згідно частини першої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

ОСОБА_1 від дій, направлених на державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ухиляється.

При таких обставинах, установивши відсутніть у ОСОБА_1 достатніх грошових коштів або рухомого майна для звернення стягнення, враховуючи, що боржник є власником квартири АДРЕСА_1 , і що це нерухоме майно за нею не зареєстроване у встановленому законом порядку, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення подання державного виконавця.

Доводи касаційної скарги про те, що власником спірної квартири є ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій переглянули справу відповідно до таких висновків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року, у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх дію.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пінчук Вікторії В`ячеславівни, залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2020 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев