Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 338/259/20

провадження № 61-16736св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна організація «Резиденція «Синьогора»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року у складі судді Круль І. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної організації «Резиденція «Синьогора» про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач у 2007 році була прийнята на роботу в Державну організацію «Резиденція «Синьогора» (далі - ДО «Резиденція «Синьогора») та на момент звільнення працювала на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» від 22 січня 2020 року № 6 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, однак з наказом її не ознайомили, вона і далі продовжувала виходити на роботу.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» від 05 лютого 2020 року № 17 внесено зміни в наказ від 22 січня 2020 року № 6, зокрема, позивач вважалася звільненою з 05 лютого 2020 року.

Зазначала, що її звільненню передувало те, що 30 серпня 2019 року наказом № 85 тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» внесено зміни в штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора», зокрема пунктом 1.2 виведено посади у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу: посада «Менеджер у готельному господарстві» - одна штатна одиниця, посада «Адміністратор» - чотири штатні одиниці, посаду «Сестра господиня» - одна штатна одиниця, посада «Оператор пральних машин 2 р.» - одна штатна одиниця. При цьому пунктом 1.5 зазначеного наказу у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу введено такі посади: посада «Заступник начальника відділу» - одна штатна одиниця, посада «Комірник» - одна штатна одиниця.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» від 30 серпня 2019 року № 86 введено в дію штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора» на 2019 рік з 02 вересня 2019 року.

Підставою для зменшення штатної чисельності та скорочення посад є неефективна діяльність підрозділів, що призвела до збитковості та додаткового навантаження на спеціальний фонд організації (виплата заробітної плати працівникам, оплата комунальних послуг, утримання майна тощо). Однак у попередньо затвердженому штатному розписі, що діяв до 02 вересня 2019 року, та у штатному розписі, що діє нині, передбачено однакову кількість посад, що свідчить про те, що на момент затвердження нового штатного розпису жодних змін ні в структурі організації, ні в штаті працівників не відбулося.

Зазначала, що керівником державного управління справами відповідно до Положення про ДО «Резиденція «Синьогора» затверджено тільки штатний розпис 29 серпня 2019 року, за яким зміни в штаті та структурі організації не відбуваються, а лише зменшується спеціальний фонд заробітної плати. Після винесення наказів від 30 серпня 2019 року за № 85, 86 новий штатний розпис вже не розроблявся і не затверджувався, а вносити зміни своїм наказом після затвердження штатного розпису керівником Державного управління справами генеральний директор не уповноважений.

На підставі наведеного вважає, що тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капій І. М. незаконно звільняв працівників, керуючись власними наказами про внесення змін у штатний розпис, хоча в законно передбаченому порядку жодних змін ні в структурі, ні в штатному розписі не відбулося.

Крім того, позивачу пропонувалися вакантні посади ще станом на 15 жовтня 2019 року, а із вказаного часу на момент звільнення про наявність вакантних посад її не повідомляли.

Також відповідне подання адміністрації щодо надання згоди на звільнення позивача не розглядалося Первинною профспілковою організацією, яка діє в ДО «Резиденція «Синьогора», і членом якої є ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ ДО «Резиденція «Синьогора» від 22 січня 2020 року №6 про звільнення її з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; визнати незаконним та скасувати наказ ДО «Резиденція «Синьогора» від 05 лютого 2020 року № 17 про внесення змін до наказу Державної організації «Резиденція «Синьогора» від 22 січня 2020 року№ 6; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу ДО «Резиденція «Синьогора»; стягнути з ДО «Резиденція «Синьогора» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2020 року до дня поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням встановленого законом порядку, оскільки у відповідача мали місце зміни в штаті працівників, позивач була належним чином ознайомлена з переліком вакантних посад та відмовилася від переведення на вакантну посаду, а відмова профспілкового органу в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці. Рішення профспілкового комітету не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, тому судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, тобто відповідачем були дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист профспілки працівників державних установ від 29 жовтня 2019 року № 94/01-16 та лист Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 19 листопада 2019 року № 16-07/15-10/6858, із змісту яких вбачається, що при здійсненні перевірки процедури звільнення у зв`язку зі зміною штатного розпису керівництвом ДО «Резиденція «Синьогора» допущено порушення вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 49-4 КЗпП України.

Доводи позивача, який подав відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДО «Резиденція «Синьогора», у якому вона просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 16 лютого 2007 року ОСОБА_1 працювала в ДО «Резиденція «Синьогора» на посаді адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу.

30 серпня 2019 року наказом № 85 тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І. М., з метою належного використання державних коштів, зокрема, спеціального фонду, покращення фінансового стану організації та результативності функціонування її структурних підрозділів, оптимізації витрат організації відповідно до отримуваних доходів, а також з метою раціонального використання людських ресурсів, внесено зміни до штатного розпису на 2019 рік: у господарсько-виробничому відділі виведено посади маляра та столяра, у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу - посади менеджера у готельному господарстві, адміністратора (чотири штатні одиниці), сестри-господині, оператора пральних машин 2 р. та прибиральника території, в оздоровчо-лікувальному комплексі - посади фельдшера, сестри медичної з фізіотерапії, сестри медичної. Цим же наказом введено у штатний розпис в інженерно-технічній службі резиденції та готельного комплексу дві посади муляра 4 р., чотири посади штукатура 4 р., три посади маляра 4 р., посади покрівельника будівельного 4 р. та столяра 4 р.; у відділі забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу введено посади заступника начальника відділу та комірника (а.с. 19-28, 30-32).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І. М. від 30 серпня 2019 року № 86штатний розпис ДО «Резиденція «Синьогора», затверджений керівником Державного управління справами, уведено в дію з 02 вересня 2019 року та зобов`язано керівників структурних підрозділів внести до 27 вересня 2019 року відповідні зміни до посадових інструкцій працівників відділів (а.с. 33- 34).

Згідно з наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І. М. від 02 вересня 2019 року № 106 зобов`язано попередити працівників про скорочення посад з 04 листопада 2019 року, а саме: менеджера у готельному господарстві, адміністратора (чотири штатні одиниці), сестру-господиню у готельному господарстві відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, фельдшера та сестру медичну оздоровчо-лікувального комплексу; ознайомити працівників, які працюють на цих посадах, під підпис; запропонувати всім працівникам, хто підпадає під скорочення, переведення за їх згодою на вакантні посади та професії; у разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 151-152).

12 вересня 2019 року листом № 295 ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу та про наступне вивільнення, повідомлено про наявність вакантних посад у ДО «Резиденція «Синьогора» згідно з доданим списком та запропоновано у разі згоди на переведення на одну із вакантних посад подати відповідну заяву. Також ОСОБА_1 попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновані вакантні посади трудовий договір буде розірвано на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги середньомісячного заробітку (а.с. 153-157).

Відповідно до копій актів від 12 вересня 2019 року, складених першим заступником генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Височанським В. В., провідним юрисконсультом Микуляк Л. А. та старшим інспектором з кадрів Устимчук Х. М. , ОСОБА_1 відмовилась від попередження про наступне вивільнення від 12 вересня 2019 року № 295, а також відмовилась підписувати накази № 85 та № 86 від 30 серпня 2019 року та № 106 від 02 вересня 2019 року, акта №360 від 12 вересня 2019 року (а.с. 158-159).

18 жовтня 2019 року листом № 352 позивача повторно повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні на той час посади згідно зі списком. ОСОБА_1 погодилась на переведення на вакантну посаду лісника, однак відповідну заяву не подала (а.с. 41-44, 160-163).

02 грудня 2019 року генеральний директор ДО «Резиденція «Синьогора» Капій І. М. звернувся з поданням № 419 до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДО «Резиденція «Синьогора» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 170-171).

Листом від 16 грудня 2019 року № 17 Первинна профспілкова організація ДО «Резиденція «Синьогора» повідомила, що не надає згоди на звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що у сім`ї немає інших осіб із самостійним заробітком (а.с. 172).

Згідно з копіями листків непрацездатності, табелів обліку робочого часу працівників відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу за січень 2020 року та за лютий 2020 року, ОСОБА_1 в період з 16 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року перебувала на лікуванні, 18 січня 2020 року приступила до роботи на добу (а.с. 164-169).

Наказом генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І. М. від 22 січня 2020 року № 6 ОСОБА_1 була звільнена 22 січня 2020 року з посади адміністратора відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 39).

Однак з 20 січня 2020 року по 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні (а.с. 164-169).

Наказом генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І. М. від 05 червня 2020 року № 17 внесено зміни до наказу від 22 січня 2020 року № 6 змінено дату звільнення ОСОБА_1 на 05 лютого 2020 року (а.с. 40).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Подібні правові висновкі викладені в постановах Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 760/26233/17 (провадження № 61-9301св19) та від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18-ц (провадження № 61-4367св20).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП Україниколо працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

12 вересня 2019 року та 18 жовтня 2019 року позивача було попереджено про наступне вивільнення, у зв`язку з тривалим періодом тимчасової непрацездатності вона була звільнена згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України 05 лютого 2020 року після її виходу на роботу.

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 разом з попередженням про звільнення було повідомлено про наявність вакантних посад в організації згідно з долученим списком, у тому числі посади заступника начальника відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу (а.с. 153-157), однак ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з ним, про що було складено відповідний акт (а.с. 158-159).

Також 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було надано список вакантних посад в організації на той час. Вона погодилася на призначення на вакантну посаду лісника, про що свідчить її підпис (а.с. 44), однак відповідної заяви не подала.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала доказів про наявність на час її звільнення інших вакантних посад, які б вона могла зайняти, або про свою згоду зайняти посаду заступника начальника відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу чи лісника.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на порушення ДО «Резиденція «Синьогора» вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 49-4 КЗпП України та на наявність у матеріалах справи листа-відповіді первинної профспілкової організації щодо відмови в наданні згоди на звільнення позивача, є безпідставними.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-104цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 703цс15, у постанові Верховного Суду 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19).

Відповідно до висновку Первинної профспілкової організації ДО «Резиденція «Синьогора» від 16 грудня 2019 року № 17 остання не надала згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що у сім`ї немає інших осіб із самостійним заробітком (а.с. 172).

Проте така обставина може братися роботодавцем до уваги як перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації згідно зі статтею 42 КЗпП України, однак не є правовим обґрунтуванням незаконності звільнення працівника в розумінні статті 43 КЗпП України.

Встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, позивач попереджалася про наступне вивільнення за два місяці з дати її попередження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк