Справа № 303/4647/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/4647/19 за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування, до державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара Михайла Васильовича і Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора і запису про реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року, повний текст якого складено 20 лютого 2020 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

22.07.2019 ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М.В. і АТ «Укрсоцбанк» мотивуючи таким.

27.09.2006 АТ «Укрсоцбанк» уклало кредитний договір № 305/146-Ж із ОСОБА_2 . На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором банк 27.09.2006 уклав із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 договір іпотеки № 305/146-Ж, на підставі якого в іпотеку була передана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Квартира була надана у 1984 році ОСОБА_6 і членам його сім`ї Міністерством оборони СРСР.

Договір іпотеки містить умови про те, що іпотекодержатель управі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема, передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6.3. договору).

На підставі договору іпотеки від 27.06.2006 державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар М.В. прийняв 27.02.2019 рішення за індексним номером 45714391 про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 та здійснив державну реєстрацію цього за записом про право власності № 30469343 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішення від 27.02.2019 і запис про державну реєстрацію прав незаконні.

За змістом положень ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час укладення договору іпотеки, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Такий договір не укладався, а набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі самого договору іпотеки ані законом, ані цим договором не передбачене.

Не були виконані й вимоги ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про те, що в разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Боржником за кредитним договором є ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є іпотекодавцями. ОСОБА_2 не проживає у вищевказаній квартирі з 2010 року, шлюб між ним і ОСОБА_3 розірваний у 2012 році. Іпотекодавці не одержували від іпотекодержателя письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, відсутні й дані про вручення такої вимоги й боржнику за кредитним договором.

Оскільки ці вимоги закону не були дотримані, державному реєстратору належало відмовити в здійснені державної реєстрації прав (ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Співвласником предмета іпотеки є дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому в силу положень ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування. Такий дозвіл для реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» не надавався.

Предметом іпотеки, якою забезпечено виконання позичальником в іноземній валюті зобов`язань за кредитним договором, є квартира, загальна площа якої становить 66,40 кв. м, ця квартира є єдиним житлом позивачки та третіх осіб (окрім ОСОБА_2 ), тому звернення стягнення на неї в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором провадиться з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до цього Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно (предмет іпотеки), якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті, та за умов, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, який не має у власності іншого нерухомого житлового майна, а загальна житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири (ст. 1).

Позивачка не надавала згоду на звернення стягнення на належну їй квартиру (предмет іпотеки).

Посилаючись на ці обставини, вказуючи, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, в суді може бути оспорена і державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідним записом, ґрунтуючись на нормах ЦК України та на інших нормах законодавства про право власності та його захист, діючи на захист свого права власності на квартиру, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара Михайла Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45714391 від 27.02.2019 про реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 30469343 про реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.01.2020 до участі в справі залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (а.с. 156 т. 1).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2020 позов задоволено:

визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара Михайла Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45714391 від 27.02.2019 про реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 30469343 про реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

стягнуто з АТ «Альфа-Банк» і з державного реєстратора Горщара М.В. по 768,40 грн на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації витрат із оплати судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності щодо відсутності правових підстав для набуття іпотекодержателем у порядку позасудового врегулювання права власності на спірний предмет іпотеки (квартиру, яка відповідає вимогам закону щодо мораторію на відчуження предмета іпотеки) без згоди іпотекодавця, який обрав належний спосіб захисту свого права.

Відповідач АТ «Альфа-Банк» оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Іпотечне застереження в договорі іпотеки є правомірною умовою щодо позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі цього застереження іпотекодержатель управі звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, набути право власності на нього в порядку позасудового врегулювання. Укладення додаткового договору про добровільну передачу права власності на предмет іпотеки, про його відчуження тощо не вимагається, іпотечне застереження є достатньою правовою підставою для переходу і державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Зазначене відповідає нормам ст.ст. 33, 36 та іншим положенням Закону України «Про іпотеку».

До моменту державної реєстрації права власності на предмет іпотеки була проведена оцінка нерухомого майна, 02.04.2019, його вартість була визначена в сумі 1439859,00 грн.

Докази одержання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги державному реєстратору теж були надані.

Отже, процедура державної реєстрації права власності на нерухоме майно була дотримана, всі передбачені законом документи реєстратору були надані, тому він не вправі був відмовити в державній реєстрації права власності на майно за іпотекодержателем.

Позивачка невірно тлумачить норми закону та умови договору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в контексті встановленого законом мораторію на примусове відчуження нерухомого майна. Так, норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах, позаяк цей Закон стосується питань саме примусового стягнення (відчуження) майна, тоді як у даному випадку підписанням іпотечного застереження позивачка дала згоду на набуття майна у власність іпотекодержателем. Отже, про примусове відчуження нерухомого майна не йдеться, а має місце відчуження за добровільною та наперед обумовленою згодою іпотекодавця. Крім того, предмет іпотеки не продавався, а був набутий іпотекодержателем у власність в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором.

На обґрунтування своїх доводів щодо можливості набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки в порядку позасудового звернення стягнення на нього безвідносно до наявності мораторію відповідач посилається, серед іншого, на правові позиції, що висловлювалися Верховним Судом у справах № 372/977/16-ц, № 464/8589/15-ц та інших.

Насамкінець, судом першої інстанції не було взято до уваги, що предмет іпотеки належав на праві спільної сумісної власності чотирьом іпотекодавцям, а з позовом звернувся до суду тільки один із співвласників і щодо скасування державної реєстрації права власності банку на майно в цілому, а не лише щодо своєї частки. Інші співвласники квартири були зазначені позивачкою як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Тому рішення суду незрозуміле щодо частини майна, яке належало іншим, окрім позивачки, співвласникам.

Сторона просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Відповідач державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар М.В. рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача АТ «Альфа-Банк» адвоката Дорош І.І., яка апеляцію підтримала, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Олексика І.І., які скаргу не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо відповідача державного реєстратора Горщара М.В. по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції, водночас апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами закону щодо кредитних зобов`язань, їх забезпечення, в тому числі, іпотекою, щодо права власності та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Встановлено, що 27.09.2006 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір кредиту № 305/146-Ж, на підставі якого надав кредит у сумі 17000,00 дол. США на строк по 26.09.2021 зі сплатою за користування коштами 13,5% річних (а.с. 20-23 т. 1).

Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.07.2006 Виконавчим комітетом Мукачівської міської ради на підставі рішення цього Виконкому від 20.07.2006 № 157, право власності іпотекодавців на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15794661) зареєстроване 21.08.2006, про що був укладений іпотечний договір № 305/146-Ж, що був посвідчений 27.09.2006 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пугою А.М. за реєстровим № 3052 (а.с. 24-25, 27, 28 т. 1). Від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діяла як законний представник її мати ОСОБА_3 . Предмет іпотеки був оцінений сторонами у 116150,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становило еквівалент 23000,00 дол. США.

На підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14.09.2020 про витребування доказів (а.с. 235-236 т. 1) до апеляційного суду 12.11.2020 надійшла від державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Горщара М.В. копія реєстраційної справи № 104 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 2-33 т. 2). З матеріалів реєстраційної справи випливає, що до іпотечного договору від 27.09.2006 № 305/146-Ж вносилися зміни додатковим правочином від 26.06.2009, з якого вбачається, що сума кредиту була збільшена до 17947,28 дол. США, строк повернення кредиту був продовжений до 26.09.2026, договір був посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим № 298 (а.с. 17-18 т. 2).

У матеріалах реєстраційної справи міститься також додатковий правочин від 18.11.2008 про збільшення процентної ставки за кредитом до 15% річних, однак, на цьому документі, хоча й виконаному на спеціальному нотаріальному бланку серії ВМА № 944514, відсутні реквізити щодо нотаріального посвідчення правочину (підпис і печатка вказаного в документі приватного нотаріуса Мукачівського МНО Пуги А.М., реєстраційний номер нотаріальної дії в реєстрі) (а.с. 19-20 т. 2).

За умовами іпотечного договору від 27.09.2006 № 305/146-Ж:

іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання (п. 4.1.);

іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки за своїм вибором, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6.3.).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02.10.2012, що набрало законної сили 15.10.2012, зареєстрований 28.07.2005 шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 31), аліменти (а.с. 29-30 т. 1). Рішенням суду встановлено, що з березня 2010 року сторони не проживають разом.

02.11.2018 АТ «Укрсоцбанк» склало повідомлення № 4469 на ім`я ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), а також ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_2 ) шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 79-80 т. 1, а.с. 21-22 т. 2).

За змістом цього повідомлення:

борг позичальника за кредитним договором на 28.08.2018 становив 21864,74 дол. США (гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ 609703,53 грн), де борг: за кредитом 15503,25 дол. США, за відсотками 6361,49 дол. США;

іпотекодержатель попередив, що в разі невиконання вимоги про погашення боргу в 30-денний строк він має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;

у разі такого звернення позичальнику буде прощений (анульований) залишок непогашеної заборгованості за кредитом.

Повідомлення, що було 13.11.2018 надіслане рекомендованими поштовим відправленнями із повідомленням про вручення, адресат ОСОБА_2 одержав 29.11.2018 за адресою: АДРЕСА_3 , адресати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одержали 29.11.2018 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 81, 88-91 т. 1, а.с. 23-26 т. 2).

20.02.2019 державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М.В. зареєстрував за № 32785763 заяву АТ «Укрсоцбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 5 т. 2). До заяви були додані іпотечний договір від 27.09.2006 № 305/146-Ж з додатковим правочином до нього, повідомлення від 02.11.2018 № 4469 та докази його одержання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

27.02.2019 державний реєстратор Горщар М.В. прийняв рішення № 45714391 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким:

вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована: АДРЕСА_4 , …, за суб`єктом: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»;

відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна;

вказав, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень може бути оскаржене відповідно до законодавства (а.с. 32 т. 2).

За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2019 № 157719066 (а.с. 26 т. 1, а.с. 33 т. 2), даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: від 27.02.2019 № 157704675 (а.с. 28-31 т. 2); від 09.02.2021 № 243639268; від 09.02.2021 № 243640006; від 09.02.2021 № 243640428; ід 09.02.2021 № 243669669:

квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , право власності було зареєстроване 21.08.2006, до 01.01.2013 реєстраційний номер об`єкта в РВПН 15794661, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104;

право власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на інше житлове нерухоме майно, аніж квартира по АДРЕСА_4 , не реєструвалося;

право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_5 було зареєстроване 20.02.2019, номер запису про право власності 30469343.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316, 317, 319, 321, 328, Глави 29 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст. 355 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ст. 368 ч. 1 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом; у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом; співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном (ст. 369 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України). Рівність часток співвласників майна, що є у спільній сумісній власності, презюмується (ст. 372 ч. 2 ЦК України).

Тож набуте в законний спосіб право власності підлягає захисту, право на захист власник реалізує на свій розсуд, незалежно від волі інших осіб і не може бути в цьому протиправно обмежений.

Відповідно до ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, в т.ч., вимагати виконання порушеного зобов`язання, в тому числі, за рахунок предмета іпотеки.

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Закон № 898-IV в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, установлював правила, за якими:

звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 ч. 3);

у разі порушення основного зобов`язання … іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення; в цьому документі зазначається … вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги; якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ст. 35 ч. 1);

сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки;

договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону; визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки;

договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону (ст. 36 ч.ч. 1, 2, 3);

іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки;

рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді;

іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (ст. 37 ч.ч. 1, 2, 3).

Ці ж правила діяли на час проведення державної реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки та на цей час були доповнені положеннями про те, що:

договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі (ст. 37 ч.ч. 2, 3 Закону № 898-IV).

Такі самі правила діяли (діють) на час пред`явлення позову і розгляду його судами першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на викладене та зважаючи на зміст іпотечного договору, твердження сторони позивачки про відсутність у іпотекодержателя правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки через відсутність укладеного сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя безпідставні, суперечать нормам закону та порядку врегулювання спірних правовідносин. Іпотечне застереження, відповідні умови, зафіксовані в іпотечному договорі, рівнозначні окремому договору про задоволення вимог іпотекодержателя, сторони вправі врегулювати свої відносини як шляхом формулювання іпотечного застереження, так і шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. В даному випадку вимоги закону про врегулювання сторонами відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, дотримані.

Право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачене законом, договором і не може заперечуватися як таке.

Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), який у редакції, що була чинною на день здійснення державної реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, передбачав, що:

протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається … предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя … за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна … не перевищує … 140 кв. метрів для квартири (ст. 1 п. 1);

Закон розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4).

Верховний Суд України у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015), висловив правові позиції, за змістом яких, зокрема:

мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (ст. 263 ч. 1 п. 2 ЦК України), тому в юридичному розумінні не звільняє від виконання зобов`язання, а має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта;

встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника);

протягом дії Закону № 1304-VII інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм;

оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то не є й підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону;

чинність Закону № 1304-VII на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права;

рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII.

Суть цих правових позицій була підтверджена в подальшому Верховним Судом у постанові Великої Палати від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а, у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 199/4062/17, від 22.01.2020 у справі № 201/6233/17-ц та в інших, де розвиваючи раніше сформульовані правові позиції в контексті питань, пов`язаних із державною реєстрацією права власності на житлове нерухоме майно у зв`язку зі зверненням стягнення на нього як на предмет іпотеки, Верховний Суд виходив, серед іншого, з того, що:

Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки;

підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель;

стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог; при цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору;

водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження;

таким чином (зважаючи на фактичні обставини справи), у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем;

на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; такий обов`язок покладено на державного реєстратора згідно з правилом ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

у наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст.ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Посилання відповідача АТ «Альфа-Банк» на правові позиції, висловлені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 у справі № 464/8589/15-ц (в Єдиному державному реєстрі судових рішень номер судової справи вказаний як «464/8589/15»), а також в ряді інших справ, які зводяться до того, що встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на примусове відчуження без згоди власника предмета іпотеки не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання (набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки або продаж його від свого імені на підставі договору третій особі (ст.ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку»)), оскільки таке відбувається за заздалегідь обумовленою згодою іпотекодавця, висловленою в іпотечному застереженні, не може бути враховане.

За даними ЄДРСР постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 802/1340/18-а, зі змісту якої у відповідній частині випливає чітка позиція про неможливість примусового стягнення майна в порядку позасудового врегулювання шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за іпотекодержателем під час дії встановленого Законом № 1304-VII мораторію на стягнення нерухомого житлового майна, була ухвалена і набрала законної сили 20.11.2019, проте, зареєстрована в ЄДРСР і оприлюднена була 19.12.2019.

Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 464/8589/15-ц була ухвалена і набрала законної сили 09.12.2019, а зареєстрована в ЄДРСР і оприлюднена була 18.12.2019. Зі змісту цієї постанови вбачається, що судом касаційної інстанції в контексті відповідних обставин аналізувалися судові рішення, що були ухвалені до прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі № 802/1340/18-а і, природньо, не могла враховуватися правова позиція, висловлена у справі № 802/1340/18-а. Тим часом, у постанові від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а, яка набрала законної сили до моменту ухвалення постанови у справі № 464/8589/15-ц, Верховний Суд якраз визначив правову позицію, протилежну тій, яка наводилася в справі № 464/8589/15-ц.

За таких обставин, врахуванню підлягає остання за часом правова позиція, сформульована саме Великою Палатою Верховного Суду у справі № 802/1340/18-а, а також відповідні їй правові позиції, висловлені та підтверджені Верховним Судом у інших справах.

Безвідносно до того, в який спосіб (судовий, позасудовий) відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, йдеться про певний спосіб звернення стягнення на таке майно як на предмет іпотеки, про його відчуження в порядку звернення стягнення, тому якщо наявні перешкоди для відчуження житлового нерухомого майна, що випливають із положень Закону № 1304-VII, таке відчуження не може мати місця без згоди іпотекодавця, оскільки законні підстави для цього відсутні. Саме по собі формулювання сторонами в договорі іпотечного застереження щодо підстав і можливості в майбутньому за настання відповідних умов звернення стягнення на предмет іпотеки, переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя не може розглядатися як надана іпотекодавцем безумовна згода на примусове відчуження належного йому житла у невизначений момент в майбутньому. Відповідні умови для примусового звернення стягнення на предмет іпотеки (відчуження предмета іпотеки), в тому числі, згода іпотекодавця, якщо така вимагається, повинні існувати та перевірятися безпосередньо на момент такого стягнення (відчуження).

За приписами законодавства щодо оформлення права власності на нерухоме майно, яке було чинним станом на 20.02.2019:

право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, порядок проведення якої встановлюється законом (ст. 182 ч.ч. 1, 4 ЦК України);

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV):

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державна реєстрація прав, зокрема, права власності на квартиру, є обов`язковою; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 1 п. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 2, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1);

державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (ст. 10 ч. 3 п.п. 1, 2);

державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ст. 11 ч. 1);

датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав (ст. 18 ч. 9);

записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав;

у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав … до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (ст. 26 ч.ч. 1, 2);

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМ України від 25.12.2015 № 1277 (Порядок державної реєстрації прав):

за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п. 18);

державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (п. 19);

для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину (п. 57);

для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу) (п. 61).

Попри дотримання встановлених законодавством правил щодо направлення іпотекодержателем боржнику та іпотекодавцям вимог про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-дцятиденний строк, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цих вимог та щодо здійснення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки після спливу вказаного вище строку з моменту одержання вимог адресатами, державна реєстрація права власності іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належав іпотекодавцям ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , була проведена без дотримання інших вимог законодавства.

Передусім не була врахована відсутність згоди іпотекодавців ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на відчуження єдиного належного їм житла, наявність якої є обов`язковою умовою такого відчуження, позаяк житло та інші обставини відповідали параметрам, визначеним Законом № 1304-VII. Тож право власності на майно іпотекодержатель набув у порядку примусового відчуження цього майна без згоди іпотекодавців у період дії встановленого законом мораторію на таке звернення стягнення на майно. Вже лиш ця обставина виключає законність рішення про державну реєстрацію права власності, запису в державному реєстрі прав щодо набутого в такий спосіб права власності та, відповідно, законність набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на це нерухоме майно.

Іпотекодержатель не надав державному реєстратору належних і прямо передбачених законом документів, необхідних для звернення стягнення на предмет іпотеки та для вчинення відповідної реєстраційної дії. Зважаючи на те, що до іпотечного договору вчинялися додаткові правочини і щодо одного з них були відсутні докази його нотаріального посвідчення, вимоги ст. 10 ч. 3 п.п. 1, 2 Закону № 1952-IV, п. 57 Порядку державної реєстрації прав не були виконані, що виключало можливість вчинення реєстраційної дії.

Пункт 61 Порядку державної реєстрації прав не вимагає подання державному реєстратору даних про оцінку предмета іпотеки, на який звертається стягнення позасудовим порядком шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього. Однак, слід враховувати, що в силу положень ст.ст. 179, 181, 190, 316, 328, 509, 524, 533, 590, 632, 1054 ЦК України, прямої вказівки ст. 37 Закону № № 898-IV, беручи до уваги, що за рахунок предмета іпотеки повинні проводитися розрахунки за кредитним договором, перехід права власності на нерухоме майно може відбуватися лише з належним визначенням вартості (ціни) такого майна, яка є істотною умовою при відчуженні майна, має істотне значення для іпотекодавців, боржника, предмет іпотеки не може набуватися іпотекодержателем без установлення його вартості (ціни).

Дані щодо вартості предмета іпотеки, за якою він набувається у власність іпотекодержателем (оцінка предмета іпотеки), повинні були бути надані державному реєстратору, а останній, своєю чергою, зобов`язаний був встановити відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, що відповідає й правовій позиції, висловленій із цього приводу Верховним Судом.

Такі дані не були надані державному реєстратору і в справі відсутні будь-які документальні відомості про те, за якою ціною набув іпотекодержатель у власність квартиру (предмет іпотеки). Посилання в апеляційній скарзі на те, що 02.04.2019 суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Бізнес-Ассіст» здійснив оцінку предмета іпотеки та визначив його вартість у 1439859,00 грн, по-перше, цілком бездоказове, по-друге, і в разі проведення такої оцінки не спростовує факту її відсутності на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, тож значення в справі немає.

Виходячи з наведеного, доводи і вимоги позову щодо незаконності позбавлення іпотекодавців ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на квартиру, незаконності набуття права власності на неї відповідачем АТ «Укрсоцбанк», незаконності оспорених рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та запису в державному реєстрі прав слід визнати обґрунтованими та доведеними по суті. Суд першої інстанції правильно виходив із необхідності захисту порушеного права власності на житлове нерухоме майно. Доводи апеляції цього не спростовують.

Водночас апеляційний суд зобов`язаний врахувати зміни в законодавстві, якими регулюються спірні правовідносини, та маючи на увазі необхідність визначити ефективний спосіб захисту порушеного права, забезпечити правову визначеність за результатом вирішення спору, повинен застосувати норми права, що мають імперативний характер.

Конституцією України встановлено, що:

держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);

в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);

держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 13);

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ч. 2 п. 10 ЦК України);

суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ч. 2 абз. 2 ЦК України);

суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ч. 1 ЦК України).

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (Закон № 898-IV, ст. 37 ч. 2 у редакції, чинній станом на 25.01.2006, ст. 37 ч. 4 у редакції, чинній станом на 20.02.2019).

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав … до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (Закон № 1952-IV, ст. 26 ч. 2 у редакції, чинній станом на 20.02.2019).

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню;

у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення …, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України … проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону;

ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (Закон № 1952-IV, ст. 26 ч. 3 у редакції, чинній з 16.01.2020).

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав поряд із скасуванням відповідного реєстраційного запису є прямо передбаченим законом способом захисту цивільних прав. Держава відповідальна за свою діяльність і зобов`язана врегулювати її в спосіб, що забезпечує чіткість, ясність і правову визначеність відповідних правовідносин, не допускає множинності, суперечливості тлумачень, зокрема, стосовно способів захисту прав, що може перешкоджати особі в реалізації права на захист.

Особа не може бути позбавлена права звернутися до суду по захист у спосіб та з вимогами, прямо передбаченими чинними як загальними, так і спеціальними актами законодавства. Таке звернення до суду є конституційним правом особи. Вичерпання певним індивідуальним актом своєї дії реалізацією акта виключає можливість скасування такого акта органом державної влади, органом місцевого самоврядування, службовою особою, які видати цей акт, проте, не перешкоджає оспорюванню, оскарженню такого акта судовим порядком, оскільки відповідний акт індивідуальної дії може породжувати для особи конкретні негативні наслідки, пов`язані з реалізацією акта, видачею похідних від нього правовстановлюючих документів тощо. Судовий порядок оскарження такого акта, судова перевірка його законності є класичним і передбаченим законом предметом судового розгляду, способом захисту права, який, утім за загальним правилом повинен реалізуватися особою у взаємозв`язку та одночасно з судовою перевіркою похідних від такого акта рішень, документів тощо. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав може бути скасоване судовим рішенням і може бути скасоване на підставі судового рішення.

Таким чином, міркування про те, що оскарження рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є неналежним у цій справі способом захисту права не можуть бути враховані. Так само необґрунтованими є й доводи апеляції в контексті права спільної сумісної власності іпотекодавців на предмет іпотеки про неправильність дій позивачки ОСОБА_1 , яка пред`явила позов лише від власного імені. Позивачка як один із співвласників квартири не може бути позбавлена права і можливості, не може бути протиправно обмежена у праві діяти на захист свого власного права (як права власності, так і права на житло) в будь-який законний спосіб, зокрема, шляхом пред`явлення до суду позову від власного імені та у власних інтересах. В тому числі, не обмежує таке право співвласника майна сама по собі наявність інших співвласників цього майна. Понад те, інші співвласники предмета іпотеки були залучені до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки, даних про їхню незгоду з діями позивачки, з пред`явленим позовом у справі немає, а самі ці співвласники реалізують свої цивільні та процесуальні права на власний розсуд, не можуть бути примушені пред`явити позов і непред`явлення ними відповідного позову не є підставою для обмеження права на такий іншого співвласника.

Беручи до уваги, що з 16.01.2020 набрала чинності редакція Закону № 1952-IV, частина 3 статті 26 якого імперативно установила, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), вирішуючи справу за апеляцією суд враховує, що одночасно зі скасуванням рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і скасуванням державної реєстрації прав суд у силу вимоги закону зобов`язаний припинити речове право, що було раніше зареєстроване.

Суд першої інстанції вказані імперативні вимоги закону залишив поза увагою.

Під час розгляду судом першої інстанції справи її обставини щодо особи кредитора-іпотекодержателя змінилися.

Законом України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» встановлено, що приєднання банку за спрощеною процедурою передбачає, що:

правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника;

Банк-правонаступник у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набуває обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів (ст. 1 ч. 4 п. 11 пп. «г»).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва та в інших випадках, встановлених законом (ст. 512 ч. 1 п. 2, ч. 2 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

З наданих суду документів випливає, що згідно з рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 № 5/2019 і рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019, АТ «Укрсоцбанк» було реорганізовано шляхом його приєднання до АТ «Альфа-Банк», з 15.10.2019 дати затвердження Передавального акта виникло повне правонаступництво АТ «Альфа-Банк» щодо майна, прав і обов`язків АТ «Укрсоцбанк», 03.12.2019 проведена державна реєстрація припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк» (ас. 148, 149, 151-154 т. 1).

Відтак, з урахуванням ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи його резолютивну частину по суті спору в редакції, яка передбачає скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та державної реєстрації права власності відповідача на це нерухоме майно за відповідним записом про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з припиненням права власності відповідача на цю квартиру.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину по суті спору в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування, до державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара Михайла Васильовича і Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора і запису про реєстрацію права власності задовольнити частково,

скасувати:

рішення державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара Михайла Васильовича 27.02.2019, індексний номер 45714391, про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , права власності на квартиру АДРЕСА_2 та

державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», , на квартиру АДРЕСА_2 за записом про право власності № 30469343 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

з припиненням права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» («Альфа-Банк», ), на квартиру АДРЕСА_2 .

В інших вимогах позову відмовити.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 12 березня 2021 року.

Судді