ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/676/20

провадження № 22-ц/818/577/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 серпня 2020 року в складі судді Хайкіна В.М.,

у с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позов мотивовано тим, що 23 травня 2019 року біля 14 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ 33021, державний номерний знак НОМЕР_1 по вулиці Бакуліна, 9 в місті Харкові, під час руху заднім ходом не переконався, що це буду безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався позаду та знаходився під його керуванням.

Постановою Дзержинського районного суду міста Харкові від 29 жовтня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

В результаті ДТП його транспортний засіб було пошкоджено. Розмір заподіяних матеріальних збитків становить 186527,23 грн, що підтверджується звітом № 21/062019Ч від 19 липня 2019 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_3 .

На момент вчинення ДТП цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО3249900 у Приватному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»), яке 19 липня 2019 року з вирахуванням 2 000 грн франшизи виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 98000,00 грн.

Посилаючись на те, що розмір страхового відшкодування є недостатнім для повного відшкодування заподіяної шкоди, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 88527,33 грн, 1560,00 грн - витрат на оплату послуг з виготовлення звіту про оцінку майна, а також вирішити питання про стягнення судового збору.

13 квітня 2020 року ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що його вина у вчиненні ДТП судом не встановлювалась, оскільки провадження по справі закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Заперечував проти складеного стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення та висновків експертизи, оскільки під час зіткнення з автомобілем позивача його транспортний засіб не рухався, фактично наїзд був здійснений ОСОБА_1 , що може бути підтверджено показами свідка ОСОБА_5 , який перебував у салоні автомобілю.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 88527,23 грн, витрати, пов`язані з проведенням дослідження спеціаліста-автотоварознавця у розмірі 1560,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є особою, яка завдала позивачеві шкоди, вказані обставини встановлені судовим рішенням та висновком експерта й не спростовані у встановленому законом порядку, а тому відповідно до вимог статей 1192, 1194 ЦК України наявні підстави для покладення на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, для повного відшкодування шкоди, завданої позивачеві унаслідок ДТП, що становить 88527,23 грн, а також додаткових витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1560,00 грн. Вирішуючи питання про розмір заподіяної майнової шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів на спростування вартості відновлювального ремонту автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , визначеної відповідно до звіту про оцінку майна.

17 вересня 2020 року на зазначене рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було приховано інформацію про країну походження автомобіля Toyota Camry та дійсний технічний стан після розмитнення та ввезення на територію України зазначеного транспортного засобу, що має істоте значення для справи. Звіт № 21/06/20194 не є належним доказом у справі та складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки дослідження проведено стосовно транспортного засобу з ідентифікаційним номером № НОМЕР_3 . Між тим, транспортний засіб позивача має ідентифікаційний номер № НОМЕР_4 . Також, відповідно до офіційного сайту аукціонного майданчику транспортних засобів Сполучених штатів Америки транспортний засіб Toyota Camry, номер кузова НОМЕР_4 , знаходився у продажі після отриманих ушкоджень за наслідками ДТП з фінальною ставкою у розмірі 7900 доларів США, що становить 219146 грн, а тому при складанні звіту оцінювачем помилково визначено вартість автомобіля без врахування інформації про наявність раніше отриманих пошкоджень автомобіля, що зменшує розмір початкової вартості та фізичного зносу при визначенні коефіцієнті не менш «0.34». Враховуючи, що транспортний засіб Toyota Camry, знаходився у продажі після отриманих ушкоджень за наслідками ДТП, то величина втрати товарної вартості автомобіля повинна виключатися. За наслідками закриття провадження судовим рішенням не було встановлено вини у його діях, а тому посилання суду першої інстанції на наявність у постанові за справою № 638/8080/19 міркувань експерта щодо технічних спроможностей пересування автомобіля не є підставою для ототожнення з наявністю вини у спричиненні шкоди. Квитанція № 1076351 від 19 липня 2019 року не є підтвердженням фактичної передачі та сплати коштів за надану послугу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 , що виключає компенсацію позивачу згідно з позовними вимогами. Він не є належним суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, оскільки транспортний засіб ГАЗ 33021, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржив, право на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 серпня 2020 року за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України та частини першої статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП стосовно ОСОБА_2 у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Судовим розглядом встановлено, що 23 травня 2019 року о 14 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ 33021, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вулиці Бакуліна, 9 в місті Харкові, під час руху заднім ходом не переконався, що це буду безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався позаду, у зв`язку з чим автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно з висновками автотехнічної експертизи пояснення водія автомобіля ГАЗ-33021 ОСОБА_2 відносно того, що в момент зіткнення транспортних засобів автомобіль ГАЗ-33021 не рухався (стояв), з технічної точки зору, є неспроможними. Пояснення водія автомобіля Toyota Camry ОСОБА_1 відносно розвитку механізму ДТП не позбавлені технічної спроможності. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ГАЗ-33021 ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України (далі- ПДР). В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, для водія автомобіля ГАЗ-33021 ОСОБА_2 визначалась шляхом виконання ним вимог п.п. 10.1, 10.9 ПДР, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ГАЗ-33021 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.9 ПДР та знаходились, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Toyota Camry ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 ПДР України. 3 причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання: «Чи мав водій автомобіля Toyota Camry ОСОБА_1 технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів?», «Чи вбачаються в діях водія автомобіля Toyota Camry ОСОБА_1 невідповідності вимогам ПДР, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП?», - експертним шляхом, на даному етапі дослідження неможливо» (а. с. 6).

Відповідно до звіту дослідження спеціаліста - автотоварознавця № 21/06/2019Ч, розмір матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 186527,23 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коєфіценту фізичного зносу складових, що підлягають заміні -172509,39, величина втрати товарної вартості - 14017,84 грн (а. с. 8-11).

Згідно з відповіддю ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від 18 червня 2019 року №4860 розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті ОСОБА_1 , становить 98000 грн, франшиза згідно із полісом становить 2000 грн (а. с. 7).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_2 , як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_2 щодо відсутності вини у спричинені шкоди позивачеві є необґрунтованими, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі статті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП. Постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 порушив пункт 10.9 ПДР та в його діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Тлумачення статті 1188 ЦК України свідчать про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні ДТП провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Вищенаведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18

Враховуючи викладене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що у справах про адміністративне правопорушення, провадження в яких закривається, вина осіб не встановлюється.

Крім того, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Також слід зазначити, що непритягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Обставини щодо ДТП, яка мала місце 23 травня 2019 року були предметом судового розгляду та їм надана належна оцінка.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постанова Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 жовтня 2019 року в апеляційному порядку оскаржена не була, а тому у відповідності до статті 82 ЦПК України, вказані обставини мають преюдиціальний характер, а на спростування даного судового рішення відповідачем належних та допустимих доказів не надано.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Доводи ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для стягнення з нього матеріальних збитків, оскільки він не є власником транспортного засобу є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з частиною першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Згідно пункту 2.2. ПДР власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (пункт 4.1. статті 1 Закону № 1961).

Враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів керування ним транспортним засобом саме у зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків, обставини правомірного володіння автомобілем ним не спростовані, то саме ОСОБА_2 є особою, яка має відповідати за завдану шкоду внаслідок ДТП.

Заперечення ОСОБА_2 , що звіт № 21/062019Ч від 19 липня 2019 року, складений ФОП ОСОБА_3 , не є належним доказом на підтвердження розміру матеріального збитку, є необґрунтованим. Вказаний звіт відповідачем оскаржено не було, відомості, зазначені в ньому не спростовано. Належних доказів щодо іншого розміру збитків ОСОБА_2 на надано та матеріали справи таких даних не містять. Посилання відповідача, що автомобіль позивача ввезено в Україну вже з певними пошкодженнями не свідчить про обґрунтованість висновків суб`єкта оціночної діяльності, оскільки дослідження проведено саме для встановлення збитків, спричинених ДТП з врахуванням пошкоджень, які виникли внаслідок вказаної події.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський