ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/527/21 Головуючий суддя І інстанції Бібік О. В.
Провадження № 22-ц/818/4521/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, пов`язаних із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В., Чабан А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калитки Сергія Олександровича на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 квітня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Бібіка О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит Фінанс» про визнання договору позики недійсним,

встановив:

25.02.2021 року через "Електронний суд" була подана позовна заява представником Калиткою О.С. в інтересах ОСОБА_1 до ТОВ "Укр кредит фінанс"про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 23.09.2020 ОСОБА_1 уклала кредитний договір № 04939259 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс», за яким кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування кредитом.

У відповідності до п. п. 2 - 4 цього договору строк кредиту - 14 днів. Термін платежу - 06.10.2020. Сума Кредиту 10 000 грн. Нараховані проценти 2 800 грн. Разом до сплати 12 800 грн. Протягом строку кредиту розмір процентів складає два відсотка від суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 730 %.

Вважає, що у даному випадку, кредитний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 730%, що більш ніж у 7 разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту. Договір позики № 0493-9259 від 23.09.2020 призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Звертає увагу, що в даному випадку слід врахувати, що укладення оспорюваного договору було вчинено внаслідок впливу тяжкої обставини. Так, на момент укладення договору позики № 0493-9259 від 23.09.2020, ОСОБА_1 мала заборгованість на суму більше ніж 10 000,00 грн, яка утворилась на підставі кредитних договорів (угода від 10.03.2020 до кредитного договору № 833088-А від 10.03.2020 з ТОВ «СС Лоун»). Укладаючи договір № 0493-9259 від 23.09.2020, позивач, будучи одинокою матір`ю та маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку з погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості за іншими кредитними договорами, мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилась на підставі вище вказаних договорів.

Зазначає, що укладаючи оспорюваний договір, відповідач мав реальну можливість у відповідності до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають кредитну історію позивача та наявність великої суми непогашеної заборгованості, проте, розуміючи, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Таким чином, в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини. Крім того, вказував на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов кредитного договору. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики № 0493-9259 від 23.09.2020, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Укр кредит фінанс"; стягнути з ТОВ "Укр кредит фінанс" на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, докази про яку будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Калитка С О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, розгляд справи здійснювати за участю сторін.

Вказав, що відповідно до норми ст.233 ЦК України визнання правочину вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах можливо незалежно від того, хто був ініціатором укладення такого правочину, а тому посилання суду першої інстанції на те, що договір укладений позивачкою ОСОБА_1 є такими що не відповідають змісту вказаної норми матеріального права.

Крім того, суд помилково не взяв до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що вона є одинокою матір`ю, має двох дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку із погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості по іншим кредитним договорам (№833088-А від 10.03.2020 ТОВ «СС Лоун»), мала намір за рахунок укладення спірного кредитного договору № 0493-9259 від 23.09.2020 року сплатити заборгованість, що утворилася.

Зазначив, що усвідомлене укладання ОСОБА_1 оспорюваного договору не виключає можливості визнання такого договору недійсним на підставі ст.233 ЦК України.

Вказав, що відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови спірного договору кваліфікуються як несправедливі.

Зазначив, що відповідач мав реальну можливість у відповідності до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають кредитну історію позивача та наявність великої суми непогашеної заборгованості, наскільки на невигідних для особи вчиняється правочин запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду, що суперечить принципу добросовісності.

Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного суду викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Резуєв Є.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення суду без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

На обґрунтування вказав, що спірний договір був укладений у передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» порядку з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту відповідача в мережі Інтернет, де у вільному доступі розміщена повна інформація щодо порядку укладення та змісту договору кредиту. При цьому позивач здійснила дії, які свідчать про її свідомий вибір щодо укладення спірного договору у електронній формі, який за змістом ст.ст. 205, 207, 639 ЦК України прирівнюється до письмової, та відповідно до правових висновків щодо змісту відповідних норм матеріального права, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19). Відповідно до п. 11 договору позичальник підтверджує, що до укладення договору він отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено зокрема, частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Посилання у скарзі на недобросовісність відповідача щодо ненадання чи надання неповної інформації, або приховування інформації під час укладання договору є безпідставними.

Спірний договір кредиту є вже четвертим таким договором, що був укладений між сторонами на аналогічних умовах, попередні договори були виконані у повному обсязі.

Відповідно до правових висновків, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19 за аналогічних обставин справи, за змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу було введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивач безпідставно посилається на норми Закону України «Про споживче кредитування», які відповідно до ч. 2 ст. 2 згаданого Закону України не поширюються на спірний договір, який був укладений на строк 14 днів, оскільки вказана норма передбачає, що згаданий Закон України на поширюються на договори, які містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Також відхиляє посилання у доводах скарги на наявність тяжких обставин у розумінні ст. 233 ЦК України внаслідок перебування на її утриманні двох неповнолітніх дітей та заборгованості за грошовими зобов`язаннями на суму 10000 грн, оскільки укладення договору кредиту в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, де виключається прямий контакт позичальника із кредитодавцем та можливість спонукання позивача до укладення договору на несправедливих умовах чи під тяжкою обставиною, можливість застосування до нього фізичного чи психічного тиску.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення представника відповідача Савісько В.В. , за відсутності інших учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Укладаючи договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, позичальник підтвердила, що отримала від позикодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація, надана позикодавцем, відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Тобто, позивачу до укладення договору була надана відповідачем уся необхідна для свідомого укладення кредитного договору інформація, позивач була ознайомленна з усіма істотними умовами Договору позики з моменту підтвердження електронним и одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, доступ до якого здійснив з використанням унікального логіну та пароля Особистого кабінету. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором Позичальник засвідчила, що погоджується з усіма без виключення її умовами.

При цьому судом було встановлено, що за спірним договором кредиту грошові кошти у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. надавалися ОСОБА_1 на строк чотирнадцять календарних днів, зі сплатою процентів у розмірі двох відсотків від суми кредиту за кожен день користування. Тобто, за 14 днів користування кредитом ОСОБА_1 мала сплатити проценти у розмірі 28 % (14 днів х 2%) від суми кредиту, що у грошовому вираженні становить 2800 грн.

З огляду на це суд дійшов висновку про недоведеність твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати річних відсотків у розмірі 730% за користування кредитом у порівнянні із незначеним строком кредитування, 14 днів, не можна вважати непомірними вимогами для добросовісного позичальника з огляду на сплату двох процентів від суми кредиту за кожен день користування. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачем негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника, не настають.

При цьому суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при застосуванні відповідних норм матеріального права врахував висновки щодо їх застосування, викладені в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 щодо необхідних одночасних ознак для кваліфікації умов договору несправедливими: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відтак, суд вважає, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі позивача та позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики укладений під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Суд зазначив, що умови кредитування влаштовували позивачку на час підписання договору, а сума процентів за 14 днів кредитування не перевищує надану суму кредиту. Цей правочин не може вважатися вчиненим на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що діючи добросовісно, та виконуючи в строк зобов`язання, позивачка не мала би наслідком постійного збільшення плати за користування кредитом.

Суд з посиланням на правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19, розцінив намагання позивача визнати недійсним спірний договорів кредиту проявом недобросовісної поведінки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими, відповідають наявним у справі доказам і доводами скарги не спростовані.

Суд було правильно встановлено, що 23.09.2020 ОСОБА_1 уклала кредитний договір № 04939259 з ТОВ «Укр кредит фінанс», за яким кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом.

Пунктами 2 - 5 Договору передбачено, що строк кредиту становить чотирнадцять днів. Термін платежу - 06.10.2020. Сума кредиту становить 10000 грн, нараховано проценти у розмірі 2 800 грн. Сукупна вартість кредиту складає 12 800 грн. Протягом строку кредиту розмір процентів складає 2 відсотки від суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 730 %. Сукупна вартість кредиту (вартість користування кредитом) складає 128,00% від суми кредиту (у відсотковому вираженні) або 12800 грн та включає в себе проценти за користування кредитом 28,00% від суми кредиту (у відсотковому вираженні) або 2800 грн (у грошовому вираженні) (а.с. 18)

Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи це положення закону правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Згідно з пунктом 7 оспорюваного Договору, кредитний договір та Правила надання грошових коштів у кредит разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи цей кредитний договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов"язується та погоджується дотримуватись цього кредитного договору та Правил надання грошових коштів у кредит (які є невід"ємними частинами договору та разом складають договір, текст яких розміщено на веб-сайті кредитодавця та відповідно укладає договір).

Пунктом 11 Договору встановлено, що позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Розділами 3, 4 та 5 Правил встановлено умови надання коштів у позику, порядок звернення для отримання коштів у позику, прийняття рішення про надання коштів у позику, умови та порядок укладання договору позики, сукупну вартість кредиту.

За умовами вказаних розділів, з метою отримання кредиту заявник проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства, там же оформлює заяву шляхом заповнення всіх обов`язкових її полів. У заяві заявник зобов`язаний вказати достовірні, повні, точні особисті дані, які необхідні Товариству для прийняття рішення про надання позики.

Відповідно до п. 5.1. Правил, після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняття рішення щодо можливості надання кредиту та відкриття відповідного рішення у Особистому кабінеті, заявник отримує гіперпосилання для ознайомлення з Офертою щодо укладення договору. Оферта (проект кредитного договору), що міститься за гіперпосиланням, є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» та відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» включає умови, викладені у цих Правилах, які є невід`ємною частиною договору, що пропонується до укладення заявнику. Після отримання заявником Оферти (безпосередньо до використання заявником електронного підпису) заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.

Згідно з п. 5.2 Правил заявник надає кредитодавцю відповідь про повне та безумовне прийняття Оферти (акцепт) щодо укладення договору в електронній формі (в рамках ІТС кредитодавця) в особистому кабінету заявника/позичальника шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний заявником/позичальником в заявці, що вважається підписанням договору, відповідно до ст. 12 ЗУ "Про електронну комерцію".

Згідно п. 5.3 Правил, після акцептування позичальником Оферти (що акцептування позичальником Оферти є укладенням договору відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію») відповідно до умов договору (та включно цих Правил) кредитодавець направляє позичальнику підтвердження вчинення (укладення) договору у формі електронного документа. Підтвердження направляється в особистий кабінет позичальника та/або на електронну адресу позичальника, вказану ним в заявці. Підтвердження містить обов`язкові відомості відповідно до ч. 11 ст. 13 ЗУ «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 5.6. Правил, у випадку відмови від укладення заявником договору чи не підписання його шляхом використання надіслання Оферти заявнику/позичальнику, кредитодавець відкликає Оферту. При цьому заявник не позбавляється права знову подати заявку на отримання кредиту (а.с. 19-27)

Таким чином, укладаючи договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, позичальник підтвердила, що отримала від позикодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація, надана позикодавцем, відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах першій-третій, п`ятій та шостій статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач ОСОБА_1 , як на підставу заявлених ними позовних вимог посилалась на те, що оспорюваний договір позики був укладений на несправедливих умовах, з порушенням кредитором принципу добросовісності, має істотній дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, завдає шкоди споживачеві, а також був вчинений позивачем під впливом тяжких для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, зокрема, через необхідність сплати заборгованості за фінансовими зобов`язаннями, які виникли у зв`язку з укладеними іншими кредитними договорами.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України.

Саме такий правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі №369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №333/1238/16-ц.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права позивач не надала до суду належних і допустимих доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України на підтвердження того, що спірні умови договору кредиту накладали на неї непропорційний тягар відповідальності чи обов`язок повернення кредиту та процентів в межах 14-денного строку кредитування, відповідні проценти за цей строк не були значними у порівнянні із сумою кредиту. З урахуванням загального принципу цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України, не можна вважати, що негативні наслідки від невиконання умов договору про своєчасне повернення кредиту мають покладатися лише на кредитора, тому визначена у договорі процентна ставка відповідає справедливому балансу прав та обов`язків сторін спірного договору. Судом встановлено, що позивач умисно уклала спірний договір з метою свого перекридитування, однак у справі відсутні докази, що умови спірного договору в цій ситуації були змінені кредитором не на користь позичальника. Тому доводи скарги про недобросовісну поведінку кредитора є безпідставними, укладаючи кредитні договори позивач вже мала на утриманні неповнолітніх дітей і ніщо не свідчить про те, що вона не мала брати до уваги цю обставину при укладенні спірного договору кредиту. У справі також відсутні докази того, що у позивача не було інших варіантів розумної поведінки для виконання умов попереднього кредитного договору, аніж перекридитування за рахунок спірного договору кредиту.

Наведені з цього приводу висновки суду першої інстанції та вищевказані правові позиції касаційного суду щодо неприпустимості недобросовісної поведінки позичальника, спрямованої на маніпулювання правом на оскарження кредитного договору з метою його фактичного невиконання є обґрунтованими, відповідають матеріалам справи та нормам цивільного процесуального та матеріального права, доводами скарги не спростовані.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (правові висновки щодо застосування відповідних норм матреіального права, які були висловлені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, чинних на момент укладення спірного договору, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Як вбачається з встановлених обставин справи, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, виходячи з вищевикладеного оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики укладений під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Доводи ОСОБА_1 про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення її в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачкою такий умисел ТОВ «Укр кредит фінанс» та обман не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку товариства існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями позивачку введено в оману, ОСОБА_1 не надано.

Посилання на ті обставини, що ТОВ «Укр кредит фінанс» не була надана повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту, реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивачки в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що наведена позивачем обставина, виховування двох дітей та безробіття, за відсутності відомостей про її матеріальний стан на день укладення спірного договору, не є достатньою для її кваліфікації в якості тяжкої у розумінні норми ст. 233 ЦК України, яка б спонукала позивача до укладення оспорюваного правочину позики.

Самі по собі грошові зобов`язання позивача, на які вона посилається як на підставу укладення оспорюваного договору також не є обставинами, які є тяжкими в розумінні ст. 233 ЦК України, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі №462/2927/17.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі позивача та позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи.

При цьому колегія суддів також не вбачає підстав для застосування правових висновків касаційного суду, на які послався у доводах скарги апелянт, оскільки вони не є релевантними до обставин цієї справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апелянт не спростовував висновків суду першої інстанції про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладення позивачем оспорюваного договору за наявності тяжкої обставини, що спонукала його до вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку обставинам справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 376,381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калитки Сергія Олександровича - залишити без задоволення.

РішенняЗміївського районного суду Харківської області від 23 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 січня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.