Справа №:755/8490/20
Провадження № 2/755/2612/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"03" березня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - прокурора Київської місцевої прокуратури №4 - Форманюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4, в інтересах держави в особі Державної фіскальної служби до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 Шита Н.М. в інтересах держави в особі позивача - Державної фіскальної служби України, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд:

1. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366, що відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 39463530 від 01.02.2018.

2. Визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 38 від 02.02.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. щодо квартири АДРЕСА_1 в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

3. Скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 39497705 від 02.02.2018, відповідно до якого 02.02.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366..

4. Судові витрати стягнути з відповідачів на користь прокуратури міста Києва

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Київською місцевою прокуратурою № 4 в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000024 від 16.02.2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 365-2 КК України, встановлено факт незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв. м, яка належить державі в особі Державної фіскальної служби України, а саме: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 01.02.2018 на підставі ніби-то виданого свідоцтва про право власності б/н, виданого Київською міською державною адміністрацією 19.04.2011 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 08.04.2011 № 527-С/КІ, зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_1 . У подальшому, 02.02.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. посвідчено договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 1 450 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 04.03.2018 року без сплати відсотків. Разом з тим, відповідно до інформації КП «Житло-Сервіс» № 110/908-513 від 13.03.2020, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності 19.04.2011 року серії НОМЕР_1 не оформлялось та наказ від 08.04.2011 року № 527-С/КІ не видавався, за вказаним номером бланка свідоцтва рахується свідоцтво про право власності від 18.05.2011 на квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, свідоцтво про право власності від 19.04.2011 року, серії НОМЕР_1 не може бути законною підставою для набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 не породжує правових наслідків та є недійсним. На теперішній час Держава в особі Державної фіскальної служби України позбавлена повною мірою розпоряджатися належним майном, у зв`язку з його незаконною реєстрацією за третіми особами, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її до підготовчого судового засідання з викликом сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатками до неї відповідачами отримано не було, а конверти зі вказаними документами повернулися до суду з відмітками поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» щодо відповідача ОСОБА_2 , а щодо відповідача ОСОБА_1 - відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014р. №1085.

Позивач, в інтересах якого подано позов, отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі 15 червня 2020 року.

30 липня 2020 року до суду від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 Шита Н.М. надійшли пояснення, у порядку ч. 5 ст. 174 ЦПК України, у яких зазначає, що Державною фіскальною службою України, як власником майна, протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про порушення інтересів держави, самостійно ефективні заходи цивільно-правового характеру щодо повернення спірного майна у власність держави не були вжиті, що свідчить про їх бездіяльність щодо захисту порушених інтересів держави, та є беззаперечною підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом.

Заяв по суті справи, клопотань до суду не надходило.

Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті, в судове засідання викликано сторони по справі.

У судовому засіданні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 Форманюк В.В. підтримала заявлений позов та просила його задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у ньому, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 15 листопада 2010 року між Міністерством фінансів України та Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвест-УКБ» укладено Договір на закупівлю квартир № 28010-02/161, за умовами якого підприємство передає замовнику на підставі Актів приймання-передачі житло за програмою «Пайова участь у будівництві та придбанні житла», а замовник зобов`язався сплатити загальну вартість квартир, прийняти їх для подальшої передачі під заселення. До переліку квартир, які за Договором передаються замовнику належить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , яка передана замовнику на підставі Акту приймання-передачі квартир № 1/388 від 28.12.2010 року (а.с. 15-18, 19-21, 23-24).

Актом № 1/88 від 12.05.2011 року Міністерством фінансів України передано Державній податковій службі України чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною вартістю 872 466,00 грн, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.03.2011 року № 328-р (а.с. 22).

Відповідно до інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.01.2018 року КВ-2018 № 2890 за даними реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована (а.с. 37).

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 263 від 17.06.2011 року задоволено прохання Державної податкової адміністрації України від 25.05.2011 року лист № 6230/5/01-0616 та включено до складу службових чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 69-70).

01.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Змисловською Т.В., на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 19.04.2011 року, серії НОМЕР_1 (Наказ від 08.04.2011 року № 527-С/КІ) прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 27-42).

02.02.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Юніною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 38, за умовами якого позикодавець ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 1 450 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 04.03.2018 року без сплати відсотків. В забезпечення виконання зобов`язання позичальник передав в іпотеку позикодавцеві квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 43-48)

За наслідками укладення Договору іпотеки з одночасною позикою грошових коштів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Юніною А.А., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 24663385 від 02.02.2018 року, відповідно до якого 02.02.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 366 (а.с. 49-50, 51-52).

У відповідності до листа Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» № 110/908-513 від 13.03.2020 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 не видавалось; наказ від 08.04.2011 року № 527-С/КІ не видавався; на бланку серії НОМЕР_1 видано свідоцтво про право власності від 18.05.2011 року на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 65, 66).

Згідно з листом Державної фіскальної служби України від 27.05.2020 № 2182/5/99-99-08-02-16 згідно з Актом № 1/88, зареєстрованим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 12.05.2011, квартира АДРЕСА_1 була передана від Міністерства фінансів України до Державної податкової служби України. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2011 № 263 зазначену квартиру було включено до числа службових. У зв`язку з реорганізаціями центральних органів виконавчої влади зазначена службова квартира перейшла на оперативний облік в Державну фіскальну службу України. Згідно з розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2018 № 55 було затверджено рішення ДФС про надання зазначеної квартири як службової працівнику ДФС ОСОБА_3 на родину з 5-ти осіб (а.с. 74,75).

Київською місцевою прокуратурою № 4, яка у цьому провадженні діє в інтересах держави в особі в особі Державної фіскальної служби України, здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000024 від 16.02.2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 365-2 КК України, в ході якого встановлено факт незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить державі в особі Державній фіскальній служби України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені суб`єкти управління об`єктами державної власності відповідно до покладених на них завдань, зокрема, ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів, приймають рішення щодо умов їх подальшого використання.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначений у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з ч. 1 ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

У відповідності до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником.

За ч. 4 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно.

Відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться у тому числі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції закону, що діла на час виникнення спірних правовідносин, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 є недобросовісним володільцем квартири АДРЕСА_1 , а державна реєстрація за ним права власності на вказане майно фактично зберігає за ним повноваження щодо володіння, користування та розпорядження спірним, то запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366, що відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 39463530 від 01.02.2018 року, підлягає скасуванню.

За нормою ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 цього Закону).

Статтею 5 цього Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Відсутність вказаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. (ст. 17 Закону України «Про іпотеку»

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Як встановлено за матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м, є власністю держави в особі Державної фіскальної служби України, проте право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_1 поза волею дійсного власника на підставі підробленого свідоцтва про право власності, отже зазначене тягне за собою визнання недійсними всіх договорів, укладених відносно вказаного житла.

ОСОБА_1 не був законним власником квартири АДРЕСА_1 , а отже незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його в іпотеку , тому задля захисту права власності дійсного власника цього майна в особі Державної фіскальної служби України договір іпотеки від 02.02.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 підлягає визнанню недійсним.

Реєстрація права власності, що відбулась на підставі документів, визнаних недійсними, порушує право дійсного власника цього майна - Державної фіскальної служби України, для відновлення якого, слід скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 39497705 від 02.02.2018 року, відповідно до якого 02.02.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366, що відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 39463530 від 01.02.2018 року, - оскільки судом встановлено, що для здійснення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка фактично та на відповідних правових підставах належить до держаного житлового фонду та перебуває на балансі Державної фіскальної служби України, відповідачем ОСОБА_1 надано приватному нотаріусу Змисловській Т.В. свідоцтво про право власності б/н Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 19.04.2011 року, серії НОМЕР_1 (Наказ від 08.04.2011 року № 527-С/КІ), яке фактично не оформлялось та відносно якого вказаним державним органом Наказ не видавався, що підтверджено наявними у справі належними, допустимими та достовірними доказами. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Змисловською Т.В. прийнято на підставі підробленого документа, який не створює жодних правових наслідків та не встановлює право на здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом такого документа, тому оспорюваний запис про державну реєстрацію права власності на квартиру, який внесений без відповідних правових підстав, підлягає скасуванню в розрізі даного спору.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

З огляду на вищевикладене, за відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного Договору в цілому, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про визнання недійсним Договору іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, серія та номер: 38 від 02.02.2018 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , та суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 39497705 від 02.02.2018, відповідно до якого 02.02.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366, - оскільки судом встановлено, що оспорюваний правочин вчинено відповідачем ОСОБА_1 як особою, яка на момент вчинення правочину не мала права власності на нерухоме майно, що є об`єктом спірного Договору іпотеки, правочин вчинено на підставі підробленого свідоцтва про право власності на квартиру, тому такий правочин не створює жодних правових наслідків для сторін правочину, не наділяє правом розпорядження майном, зокрема, шляхом передачі його в іпотеку, запис про державну реєстрацію підлягає скасуванню в розрізі даного спору.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про задоволення позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4, в інтересах держави в особі Державної фіскальної служби Українидо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь Прокуратури м. Києва підлягає стягненню судовий збір у сумі 6 306,00 грн, по 3 153,00 грн з кожного.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 215, 321, 328, 334, 638, 655, 657, 717, 719 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 280, 354 ЦПК, суд -

У Х В А Л И В:

Позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 (, м. Київ вул. Ю.Поправки, 14-А), в інтересах держави в особі Державної фіскальної служби (, м. Київ Львівська площа, 8) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору - задовольнити.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366, що відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 39463530 від 01.02.2018 року.

Визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 38 від 02.02.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. щодо квартири АДРЕСА_1 в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

Скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 39497705 від 02.02.2018, відповідно до якого 02.02.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Прокуратури м. Києва судовий збір в сумі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні, з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2021 року.

Суддя: