Справа № 464/4768/19 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/313/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника третьої особи Львівської міської ради Синьовського Б.В., представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Горбань О.Ю. від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Львівська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Дане рішення оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , в повному обсязі. З рішенням не погоджуються, вважають його таким, що порушує процесуальні норми та матеріальне право в частині права особи на житло та в цілому таким, що суперечить чинним конституційним нормам, позиції Верховного суду та положенням Конвенції про права людини і основоположних свобод. Зазначають, що суд першої інстанції не вжив належні процесуальні заходи для інформування відповідачів про розгляд судової справи, що безпосередньо вплинуло на об`єктивність розгляду судової справи та на встановлення підстав відсутності відповідачів у квартирі. Вважають, що позивачем не було доведено неповажність відсутності у спірному житлі відповідачів. Також при прийнятті судового рішення не було враховано підстави отримання житла комунальної власності, а саме того, що таке житло надається виключно особам (згідно статей 31, 34 ЖК Української РСР) що потребують поліпшення житлових умов та фактично не мають власного належного житла. Судом не було встановлено чи мають відповідачі у справі інше житло та за таких обставин фактично позбавлено право на проживання у житлі в яке вони вселилися у законний спосіб та права на таке житло. Вказують, що судом не було а ні досліджено а ні встановлено, чи добровільно відповідачі залишили житло (про що суд пише, що добровільно, хоча, якщо слідувати логіки опису у позовній заяві, внучка позивачки не могла перебуваючи в маленькому віці добровільно таке залишити або належним чином усвідомлювати юридичні наслідки таких дій), також судом не було встановлено чи втратили інтерес відповідачі до житла та відсутність поважних причин не перебування у такому (оскільки за відсутності інформації про перебування сина та внучки вбачається конфлікт в середині родини та неналежне виконання батьківських обов`язків). Звертають увагу, що судом проігноровано ту обставину, що фактично позовна заява подана з метою подальшої приватизації житла що слідує як з усних заяв адвоката по справі під час судових засідань так і з довіреності виданої позивачем нібито своїй донці, тобто в подальшому коли відповідачем стане відомо про позбавлення їх житла, відновити таке право вони вже не зможуть.

В судове засідання відповідачі не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи на підтримання апеляційної скарги, представника позивачки в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 141, 280 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 61 ч.ч.1.2 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», постанову Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, та задовольняючи позов, виходив з того, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач і відповідачі. Квартира неприватизована, є власністю Львівської міської ради. Згідно копій актів, складених комісією в складі майстрів по експлуатації житлового фонду ТОВ «СтимулСихів» від 21.03.2019, 10.05.2019, 05.08.2019, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації не мешкають. Допитана у суді свідок ОСОБА_5 , мешканка квартири АДРЕСА_3 , яка підписала вищенаведені акти, пояснила, що у квартирі АДРЕСА_4 проживає лише позивач, її син і онука, котрі є відповідачами по справі не проживають у спірній квартирі протягом декілька років. Суд встановив, що між сторонами виникли житлові відносини щодо захисту права користування житловим приміщенням шляхом втрати такого права наймачем і його донькою, у зв`язку з їх тимчасовою відсутністю, які регулюються нормами статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР. Таким чином, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, суд погодився з доводами представника позивача про відсутність підстав для збереження за відповідачами житлового приміщення. На переконання суду, реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації належних їй прав, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд встановив, що відповідачі добровільно залишили зареєстроване місце проживання, не проживають у квартирі понад шість місяців; жодних поважних причин відсутності відповідачів за вказаною адресою суд не встановив; відповідачі не несуть жодних обов`язків по сплаті комунальних платежів, фактично втратили інтерес до вказаного житла понад визначені законодавцем терміни. Тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вирішив, що судовий збір у розмірі 1536,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів в користь позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

3.09.2019 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Львівська міська рада, у якому просила:

?визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , серія та номер паспорта НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

?визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_5 , серія та номер паспорта НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовувала позов тим, що вона у згаданій квартирі зареєстрована і проживає з 1994 року, разом з нею зареєстровані, але не проживають відповідачі син позивача ОСОБА_3 , онука ОСОБА_4 . Вказує, що відповідачі за вказаною адресою не проживають, протягом тривалого часу, не приймають будь-якої участі в утриманні квартири, на теперішній час місце їх фактичного проживання встановити неможливо, ОСОБА_3 проживає в Росії, намірів повертатись у помешкання не висловлював, перешкод у користуванні квартирою відповідачам ніхто не чинить, з онукою вона не спілкується. Просить в судовому порядку захистити її порушене право і визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Як вбачається із матеріалів справи та учасниками справи не оспорювалось та не спростовано, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач і відповідачі. Квартира не приватизована, належить до комунальної власності.

З копій актів, складених комісією в складі майстрів по експлуатації житлового фонду ТОВ «СтимулСихів» від 21.03.2019, 10.05.2019, 05.08.2019 вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 у такій фактично не проживають (а.с.13-15).

Також факт тривалого, більше 6 місяців не проживання у спірному житлі відповідачів підтвердила і допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 , мешканка квартири АДРЕСА_3 , яка пояснила, що у спірному житлі протягом декількох останніх років проживає лише позивачка, її син і онука, котрі є відповідачами по справі не проживають у спірній квартирі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно з ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

У відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, згідно вимог статтей 71, 72 ЖК Української РСР є підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16.

Як вбачається із матеріалів справ будь-яких поважних причин тривалого, більше шести місяців (принаймні у період з березня 2019 року по даний час) не проживання у квартирі відповідачів не встановлено. Позиція позиваки про те, що такі не проживають у квартирі у зв`язку із зміною місця проживання іншими учасниками справи не спростована.

Колегія суддів не вважає обґрунтованим посилання третьої особи в апеляційній скарзі про неналежне інформування відповідачів про розгляд судової справи, виходячи з такого.

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 27,28).

Як вбачається із матеріалів справи, районним судом направлялися судові повістки про виклик до суду відповідачів на вищенаведену адресу, за якою вони зареєстровані у встановленому порядку, однак такі судові повістки були повернуті із відміткою «за закінченням терміну зберігання» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язку пересилання поштового відправлення» (а.с. 41,42, 43, 45).

Також, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, Сихівський районний суд м. Львова 20 листопада 2019 року викликав відповідачів до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 65), що спростовує доводи апелянта про те, що районним судом не вжито належних процесуальних заходів для інформування відповідачів про розгляд справи.

Окрім того, колегія суддів, також звертає увагу і на те, що третя особа не є уповноваженою особою на захист інтересів відповідачів (на чому фактично вцілому побудовані доводи апеляційної скарги), проте жодних обґрунтованих доводів, які саме права та законні інтереси Львівської міської ради чи територіальної громади м.Львова порушено оскаржуваним рішенням чи на які мало вплив оскаржуване рішення, що стало підставою для подання апеляційної скарги, апелянтом не наведено.

Посилання апелянта на практику Верховного суду слід вважати помилковою, оскільки така не стосується спірних правовідносин в контексті захисту інтересів територіальної громади чи органу місцевого самоврядування, тому аналізу в межах спірних правовідносин між сторонами не підлягає.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра