РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/13981/17

Провадження № 22-ц/4815/150/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Москалик Т. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»;

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -

приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу

Плетньов Володимир Олександрович

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2020 року у складі судді Галінської В. В., постановлене в м. Рівне о 10 годині 30 хвилин, повний текст судового рішення складено 06 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу однокімнатної квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 01 лютого 2005 року, вона оформила договір купівлі-продажу однокімнатної квартири у АДРЕСА_1 . З метою отримання коштів для розрахунку з продавцем 03 лютого 2005 року, вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір на отримання валютного кредиту та в забезпечення виконання зобов`язання 04 лютого 2005 року підписала іпотечний договір на куплену квартиру. Вказує, що до початку світової кризи сумлінно виконувала свої зобов`язання перед кредитором, проте з 2010 року свої зобов`язання виконувати не змогла, відтак, у 2012 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Рівненського міського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором та виселення із займаного житла. Рішенням Рівненського міського суду від 22 березня 2013 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: житлову квартиру в АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року в розмірі 18195,49 доларів США заборгованності за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначену експертним оцінювачем Вимога про виселення відхилена за безпідставністю. Ухвалами Рівненського Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зазначає, що працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчий лист не отримали та до виконавчої служби у встановлений законом однорічний термін не направили, натомість, працівники банку почали продавати її квартиру на свій розсуд та за свою ціну, що є істотним порушенням. 24 березня 2015 року вона отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення в порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», в якому їй було запропоновано переважне, згідно закону, право на придбання предмету іпотеки у іпотекодержателя. В той же день, 24 березня 2015 року, вона направила ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про бажання скористатися своїм переважним правом викупу предмета іпотеки за вказану в повідомленні суму, проте надавати їй переважне право викупу працівники банку не збирались. У грудні 2016 року від сусідки по квартирі, вона випадково дізналась, що її квартира, без її ж відома, та всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» 22 вересня 2016 року була продана ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме товариству з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», яка навмисно створена самим ПАТ КБ «ПриватБанк» аби обходити вимоги чинного законодавства, зокрема дію мораторію.

Вказує, що при оформленні договору купівлі-продажу порушень законодавства припустився і приватний нотаріус Плетньов В.О., який знехтував вимогу нотаріальної інструкції про необхідність надання довідки про відсутність зареєстрованих в помешканні, яке продається. В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована вона та її донька, ОСОБА_2 . Фактично її квартиру продали разом з мешканцями. Просила суд витребувати договір купівлі-продажу однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений 22.09.2016 року приватним нотаріусом Плетньовим В. О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений 22.09.2016 приватним нотаріусом Плетньовим В. О., де покупцем виступає ТзОВ «Естейт Сейллінг»; зобов`язати приватного нотаріуса Плетньова В. О. внести відповідні зміни у державний реєстр речових прав на нерухоме майно, скасувати реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 за ТзОВ «Естейт Сейллінг» та поновити реєстрацію на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних і достатніх доказів на підтвердження заявлених підстав недійсності правочину - договору купівлі-продажу спірної квартири та обґрунтовано тим, що на спірні відносини не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», яким обґрунтовано позов. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсним договору судом відмовлено у задоволенні похідних позовних вимог щодо зобов`язання приватного нотаріуса внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування реєстрації права власності.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що слухання у даній справі штучно затягувалося у зв`язку з тим, що приватний нотаріус Плетньов В. О. не з`являвся в судові засідання, намагаючись уникнути відповідальності за посвідчення договору купівлі-продажу квартири, який є завідомо неправдивим. Пояснює, що при оформленні договору купівлі-продажу сторону продавця представляла ОСОБА_3 , керівник напрямку філії АТ КБ «ПриватБанк», а сторону покупця - ОСОБА_4 , провідний спеціаліст по управлінню заставним майном, і таким чином приватний нотаріус посвідчив договір придбання її квартири у ПАТ КБ «ПриватБанк» тим же ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому кошти за придбання не передавалися. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи є згода її чоловіка, ОСОБА_5 , на передачу спірної квартири в іпотеку, що в свою чергу вказує на те, що ця квартира не є її особистою власністю. Вказує, що спірна квартира АДРЕСА_1 є її єдиним житлом, а відтак потрапляє під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві АТ КБ «ПриватБанк» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 03 лютого 2005 року укладено кредитний договір №ROH0GК00000353, відповідно до якого останній надано кредит в розмірі 13 950 доларів США.

04 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» надалі було укладено Договір іпотеки №ROH0GК00000353, за яким іпотекою забезпечується виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором №ROH0GК00000353 від 03 лютого 2005 року. Повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної лінії у сумі 13950 доларів США, на придбання нерухомості по програмі «Житло в кредит» в сумі 12600 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 1350 доларів США у термін до 02 лютого 2015 року.

Згідно Договору купівлі-продажу від 01 лютого 2005 року, посвідченого нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М. Ю., зареєстрованого в реєстрі за №194, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором та виселення із займаного житла, задоволено частково. Звернуто стягнення на квартиру площею 29,90 кв.м. житловою площею 16,30 кв.м., в АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року №ROHOG00000353 в розмірі 18195,49 доларів США заборгованості за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначену експертним оцінювачем. З відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати. В решті позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалами апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року залишено без змін.

16 березня 2015 року за вих.№2302/15 ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення у порядку ст.38 «Про іпотеку» щодо переважного права придбання нею предмету іпотеки у іпотекодержателя за початковою ціною реалізації 267 360,50 грн..

24 березня 2015 року ОСОБА_1 повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про бажання використати своє переважне право на придбання предмету іпотеки у іпотекодержателя за вказану в повідомленні суму.

В подальшому, 22 вересня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як продавцем ТзОВ «Естейт Селлінг» як покупцем укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О., та зареєстрований в реєстрі за №731.

Згідно п.1.1 Договору купівлі-продажу квартири, продавець, що діє на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку» (договір іпотеки №ROHOG00000353, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Юган Г. І. 04 лютого 2005 року та зареєстрований в реєстрі за №180) передав у власність покупцю нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену в Договорі грошову суму.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено іпотеку як це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три форми захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права, потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року №1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Верховний Суд у своїй постанові від 22 травня 2019 року по справі за № 569/14315/16-ц в подібних правовідносинах вказав, що застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (судового способу) порушує принцип правової визначеності, оскільки судовим рішенням (у справі, яка переглядалась Верховним Судом) на користь первісного кредитора стягнуто відповідну суму заборгованості в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а в позасудовому порядку новим кредитором здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки на іншу суму заборгованості.

Верховний суд у вказаній постанові констатував порушення прав позивача як іпотекодавця проведеною державною реєстрацією права власності нового кредитора на іпотечне майно в рахунок іншої суми боргу, оскільки іпотекодержатель у цьому випадку вичерпав своє право на задоволення кредиторських вимог в частині права на звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись із позовом до суду. Право кредитора захищене судовим рішенням, що набрало законної сили та було передане до виконання. Порушене право іпотекодавця підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Верховний Суд прийшов висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», оскільки цією нормою передбачено, що іпотекодержатель має право застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, лише до того ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до визначення судом порядку та способу реалізації такого звернення стягнення. Враховуючи, що між сторонами виник спір, чинний на той момент кредитор за його вирішенням звернувся до суду та отримав судовий захист, тому новий кредитор змінити визначений судом спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки сторони не вправі. Розкриваючи зміст частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» та послідовно здійснюючи тлумачення положень статей 15 та 16 ЦК України, Верховний Суд вказав на те, що кредитор вправі вчиняти будь-які дії (застосовувати способи звернення стягнення на іпотеку визначені Законом та договором), направлені на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, але у разі, якщо є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили, іпотекодержатель позбавлений права після ухвалення такого рішення застосовувати позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що був предметом судового розгляду.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Судом встановлено: рішенням Рівненського міського суду від 22 березня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: житлову квартиру в АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року в розмірі 18195,49 доларів США заборгованності за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначену експертним оцінювачем.

Зазначене дає підстави для висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись із позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, вичерпав своє право на задоволення кредиторських вимог в частині права на звернення стягнення на предмет іпотеки, і його право захищене судовим рішенням, що набрало законної сили.

За договором купівлі-продажу, який оспорюється, продавець ПАТ КБ «ПриватБанк», що діє на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку» (договір іпотеки №ROHOG00000353, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Юган Г. І. 04 лютого 2005 року та зареєстрований в реєстрі за №180) від свого імені продав у власність покупцю нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену в Договорі грошову суму.

Відповідно до п. 1.4 цього Договору відчужена покупцю ТзОВ «Естейт Сейллінг» за 220 434 гривні відповідно до звіту про оцінку майна, виданого ТзОВ "Оцінювання нерухомості-Рівне" .

Слід зазначити, що при уклкденні оспорюваного договору купівлі-продажу, допущені порушення норм ст. 38 Закону України "Про іпотеку", яка регулює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, та п.п. 10, 21 Д говору іпотеки.

За ст. 38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 цього Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Після набрання рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили, ПАТ КБ «ПриватБанк» 16.03.2015 року, в порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку" направив ОСОБА_6 повідомлення з пропозицією скористатись переважним правом придбання предмета іпоткеки та повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк» про свій намір купити предмет іпоткеки.

ОСОБА_1 у відповідь на заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомила листом від 24 березня 2015 року про бажання використати своє переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя за вказану в повідомленні суму, що підтверджує набуття нею переважного право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя.

Пунктом 21 цього Договору іпотеки від 04 лютого 2005 року №ROH0GК00000353 іпотекодавець та іпотекодержателем визначили, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку початкова ціна Предмета іпотеки встановлюється у розмірі 50% від його вартості. За пунктом 10 цього Договору вартість предмета іпотеки складає 95400 гривень.

За змістом ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений 22.09.2016 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим Володимиром Олександровичем, слід визнати недійсним, як такий що суперечить вимогам ст. ст. 36, 38 Закону України "Про іпотеку".

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин від 22 вересня 2016 року вчинено відповідачами у порушення умов Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для визнання його недійсним,апеляційний суд приходить до наступних висновків.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Апеляційний суд вважає, що цей Закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі.

В основу відмови у задоволенні позову місцевим судом покладено відомості Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 вересня 2016 року, наданої на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О., про те, що у позивача ОСОБА_1 було у власності інше нерухоме житлове майно, придатне для проживання.

Разом з тим, судом встановлено, що квартира, передана в іпотеку, використовується ОСОБА_1 для постійного проживання, іншого житла вона у власності немає.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 квітня 2018 року, квартира АДРЕСА_3 вибула із власності позивачки 17.07.2015 року (т. І, а.с. 122).

Як вбачається з копії рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2007 року, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_7 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем 27.03.2003 року визнано недійсним.

Більш того, наявний в матеріалах справи кредитний договір , який є невід`ємною частиною іпотечного договір, містить письмову згоду ОСОБА_5 , чоловіка позивачки, на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 (т. І, а.с. 120-121), що вказує на те, що зазначена квартира не є особистою власністю ОСОБА_1 .

Відомостей про перебування у власності позивачки будь-яких інших об`єктів нерухомості, що можуть використовуватися як житло сторонами не надано і судом їх також не здобуто.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій - це тимчасове обмеження, і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 22.09.2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим Володимиром Олександровичем, та, як наслідок, задоволення вимог про зобов`язання останнього скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру за ТзОВ «Естейт Сейллінг» та поновити реєстрацію права власності на цю квартиру на ім`я ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви в сумі 640,00 грн (т. І, а.с. 32), за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції в сумі 384,20 грн (т. ІІ, а.с. 7) та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 960,00 грн (т. ІІ, а.с. 89), а всього - 1984,20 грн, з кожного з відповідачів порівну, тобто в сумі по 661,40 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу однокімнатної квартири - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений 22.09.2016 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим Володимиром Олександровичем.

Зобов`язати приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича скасувати реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 за ТзОВ «Естейт Сейллінг».

Зобов`язати приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича поновити реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександровична користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1984 гривні 20 копійок в рівних частинах - по 661 гривні 40 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. В. Боймиструк

С. С. Шимків