ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/952/20 Номер провадження 22-ц/814/767/21Головуючий у 1-й інстанції Шарова-Айдаєва О. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

відповідач ОСОБА_1

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року, ухвалене суддею Шаровою-Айдаєвою О.О., повний текст рішення складено 28 січня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди внаслідок кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути 5 000 гривень моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Новосанжарського районного суду Полтавської області перебувало кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, а саме: нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_2 . Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження - закрито. З огляду на це, цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні - залишено без розгляду та роз`яснено право потерпілому звернутися з позовними вимогами про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства. Зазначав, що внаслідок незаконних дій відповідача він знаходився під впливом психологічного напруження, що привело до порушення нормального сну, погіршення самопочуття, яке супроводжується постійними гнітючими думками про несправедливість вчинка відповідача, пригніченим станом. Внаслідок нанесених йому тілесних ушкоджень він має постійні головні болі, підвищення тиску. Моральна шкода завдана йому стресами, психологічними стражданнями, пов`язаними з порушенням нормального життя, звичок, зручностей, полягає у необхідності вживання додаткових зусиль для організації життя, що призводить до додаткових незапланованих та невиправних матеріальних та моральних витрат.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди внаслідок кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 252,24 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки кримінальне провадження було закрито за нереабілітуючою підставою, то відповідач, який був обвинувачений у кримінальному проваджені, позбавлений можливості стверджувати про відсутність події кримінального правопорушення, а саме нанесення умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_2 тому, що відповідне не доведено в установленому законом порядку. Таким чином, внаслідок протиправної та винної поведінки відповідача, останнім була спричинена шкода позивачу у вигляді легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад його здоров`я. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди судом враховано, що внаслідок зазначених вище тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазнав фізичних страждань, болю та змін в морально-психологічному стані, які стали перешкодою для активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних переживань. Однак, суд визнав, що такі моральні страждання ОСОБА_2 не були та не повинні бути значними, оскільки характер отриманих позивачем тілесних ушкоджень не свідчить про суттєвий розлад здоров`я або втрату працездатності. Керуючись приписами статей 23 ЦК України, враховуючи характер порушень прав позивача, суд прийшов до висновку про розумність та доцільність стягнення з відповідача за завдану моральну шкоду ОСОБА_2 1500 грн. та стягнення судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не скоював дане кримінальне правопорушення стосовно ОСОБА_2 і його 03.04.2019 року звільнено від кримінальної відповідальності Новосанжарським районним судом Полтавської області, тобто його вину не було доведено. При кваліфікації злочину, на його думку, органами досудового розслідування не проводилось дослідження суб`єктивної сторони злочину. Діяння було кваліфіковано за ч.2 ст. 125 КК України, однак у матеріалах справи не міститься жодних відомостей стосовно мети злочину, мотиву вчинення злочину, а вина невірно визначена у формі прямого злочину. Крім того вважає, що позивачем не додані докази захворювання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, спричинених саме ним, а також у чому саме підлягає його психологічне страждання, стреси, порушення нормального життя, звичок і зручностей, і що він вживав додаткові зусилля для організації свого життя, про що ОСОБА_2 вказує у позовній заяві. Також не згоден із стягненням з нього витрат на правову допомогу, оскільки не зрозуміло із чого визначений саме такий розмір, а також розмір судового збору, оскільки він є інвалідом ІІ групи і має пільги згідно Закону України «Про судовий збір».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім цього, просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на парвничу допомогу у розмірі 2 500 грн., понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанці повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у провадженні Новосанжарського районного суду Полтавської області перебувало кримінальне провадження № № 0000116 від 08.03.2016 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 08.03.2016 близько 11 год. у приміщенні ювелірного магазину «Укрзолото» в смт. Нові Санжари Новосанжарського району Полтавської області по вул. Леніна, 31 умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння і бажаючи їх настання, кулаком правої руки, наніс близько трьох ударів (мінімум трьох ударів) по лівій частині обличчя ОСОБА_2 , чим відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 41 від 08.03.2016 спричинив останньому тілесні ушкодження, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_1 кваліфіковано за частиною 2 статті 125 КК України, а саме нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року у справі № 542/586/16-к (провадження № 1-кп/542/1/19) ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №0000116 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду (а.с. 15-17).

З медичної карти хворого ОСОБА_2 вбачається, що у нього погіршився стан здоров`я, наявні скарги на головний біль, перелом носа без зміщення, струс головного мозку, що обумовило звернення його до лікаря невролога (а.с. 80-86).

ОСОБА_2 , вважаючи, що внаслідок отримання тілесних ушкоджень та у зв`язку із необхідністю вчиняти дії щодо захисту своїх порушених прав, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що були порушені його нормальні життєві зв`язки, він втратив душевний спокій, відчуває стрес та психологічні страждання, він звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди, яка оцінена ним у розмірі 5 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, заподіяної в результаті вчинення злочину, які регулюються положеннями ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності є нереабілітуючою підставою, тому закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження та доводити відсутність у його діях складу кримінального правопорушення.

Зі змісту ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року у справі № 542/586/16-к вбачається, що провадження було закрито у зв`язку з закінченням строків давності на підставі клопотання самого обвинуваченого ОСОБА_1 (а.с. 15-17).

Таким чином, доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди у зв`язку з тим, що він не вчиняв кримінального правопорушення щодо ОСОБА_2 , суд першої інстанції визнав безпідставними та такими, що не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи в суді.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок протиправної та винної поведінки відповідача, останнім була спричинена шкода позивачу у вигляді легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад його здоров`я.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції враховано, що внаслідок тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазнав фізичних страждань, болю та змін в морально-психологічному стані, які стали перешкодою для активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних переживань. Однак, суд зазначив, що такі моральні страждання ОСОБА_2 не були та не повинні бути значними, оскільки характер отриманих позивачем тілесних ушкоджень не свідчить про суттєвий розлад здоров`я або втрату працездатності, то у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України, враховуючи характер порушень прав позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову у розмірі 1500 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення поову часткоко, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Звільняючи ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України (нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткотривалий розлад здоров`я) від кримінальної відповідальності ухвалою від 03 квітня 2019 року у кримінальній справі № 542/586/16-к, потерпілим в якій визнано ОСОБА_2 , Новосанжарський районний суд Полтавської області виходив із положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України і посилався на те, що злочин вчинено 08 березня 2016 року і з дня його вчинення минув строк понад три роки.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Судом першої інстанції надано належну оцінку зазначеним обставинам і зроблено правильний висновок, з яким погоджується і колегія суддів, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності не свідчить про виправдання особи, оскільки кримінальна справа припиняється з нереабілітуючих для особи підстав.

Таким чином, клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності свідчить про визнання відповідачем факту вчинення ним вказаного злочину, вини та факту заподіяння своїми діями позивачу майнової та моральної шкоди, що входить до складу цього злочину (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року в справі 395/1110/15-ц).

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не завдавав тілесні ушкодження ОСОБА_2 , що його вина у вчинення правопорушення відсутня. Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність обставин щодо неправомірності дій ОСОБА_1 , про заподіяння ним шкоди ОСОБА_2 , про наявності безпосереднього причинного зв`язку між його діями та спричиненою шкодою ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Згідно положень ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

При цьому, вимоги абз. 2 частини третьої статті 23 ЦК України передбачають, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Законом не визначено єдиного розміру грошового відшкодування моральної шкоди у випадку відшкодування потерпілій особі моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено також, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Вина ОСОБА_1 , як особи, яка завдала потерпілому ОСОБА_2 моральну шкоду, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили у кримінальній справі і яке ухвалене за наслідками визнання останнім своєї вини та застосування до нього ст. 49 КК України про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині, яка переглядається, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на користь останнього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що визначена судом першої інстанції сума відшкодування відповідає принципам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду спростовуються обставинами, встановленими у кримінальній справі, матеріалами даної цивільної справи та правильними висновками суду першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду в частині стягнення з відповідача 252,24 грн. судового збору, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 (а.с. 47), та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно стягнув судовий збір з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з ухваленням нового рішення про компенсацію понесених ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 252,24 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має платити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5,6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 надано договір про надання правничої допомоги від 25.05.2020 року, попередній розрахунок виконаних робіт, згідно яких вартість правової допомоги становить 3 400 грн. (а.с. 11-14). На підтвердження сплати вказаної суми ОСОБА_2 надана квитанція № 56 від 25.05.2020 року на суму 3 400 грн. (а.с. 19).

При цьому, відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що при подачі заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 надано договір про надання правничої допомоги від 01.03.2021 року, акт виконаних робіт і розрахунок виконаних робіт по цивільній справі № 542/952/20, квитанцію про оплату правничої допомоги у розмірі 2 500 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідачем не подано заяви про зменшення цих витрат, як це передбачено ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

Згідно ст. 382 ч.1 п.4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року в частині стягнення судового збору у розмірі 252,24 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 252,24 грн. компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов