Головуючий у І інстанції Тандир О.В.
Провадження №22-ц/824/7473/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначила, що з 27.07.1985 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Станом на день подачі вказаного позову вона та чоловік разом не проживають, спільного господарства не ведуть та знаходяться в процесі розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі сторонами набуте спільне майно: 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , приватизована сторонами та їхньою дочкою; земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0432, що знаходиться в Садовому товаристві «Відрадне» АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області з вибудованим на цій земельній ділянці будинком, що не введений в експлуатацію, та автомобіль марки Мерседес Бенц Віто, д.н.з. НОМЕР_2 .

Домовленості про поділ набутого за час шлюбу спільного майна сторони не досягли, оскільки відповідач вважає набуте майно своєю приватною власністю, а тому відмовляється укладати договір про поділ спільного майна подружжя або у інший спосіб мирно врегулювати спір, що і змусило ОСОБА_1 звернутися до суду.

Враховуючи викладене, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. 372 ЦК України, позивач просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати по Ѕ права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0432, що знаходиться в Садовому товаристві «Відрадне» АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням Ѕ частки на об`єкт незавершеного будівництва - будинок, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :05:002:0432 в Садовому товаристві «Відрадне» АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120 000 гривень, що складає Ѕ вартості автомобіля марки MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 .

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що судом з порушенням норм процесуального права розглянуто справу у спрощеному провадженні без виклику сторін, хоча, на її думку, ця справа повинна були бути розглянута з викликом сторін у судове засідання. Такі дії суду першої інстанції позбавили позивача можливості заявити клопотання та надати свої пояснення з приводу обставин справи, а місцевий суд самоусунувся від здійснення розгляду справи та виконання функцій прийняття законного і справедливого рішення, як того вимагає ст. 2 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечив проти її задоволення та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, посилаючись на те, що земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки набута ним в порядку приватизації, а збудований на ній будинок, який не введений в експлуатацію, побудований виключно за його особисті кошти та не є об`єктом спільної сумісної власності його та позивача ОСОБА_1 , з якою він тривалий час не підтримує сімейно-шлюбні відносини та не веде спільного господарства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Роспотнюк В.О. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб 27.07.1985 року, про що Палацом реєстрації шлюбів та народження зроблено актовий запис №3281 (том 1, а.с.51).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року відкрито провадження у справі №760/11431/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (том 1, а.с.52).

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.09.2020 року у справі №760/11431/20, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та шлюб, зареєстрований 27.07.1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано (том 1, а.с.53). Згідно відмітки на рішенні суду, станом на 10.09.2020 року воно не набрало законної сили.

Як вбачається з Інформаційної довідки №220681657 від 18.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (том 1, а.с.56), ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,06 га з кадастровим номером :05:002:0432; підстава для державної реєстрації - наказ, про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, серія та номер 10-121/15-20-сг, виданий 08.01.2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 29.11.2019 року (том 1, а.с.58), земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0432 розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; цільове призначення: 01.06. для колективного садівництва; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення.

З копії заяви ОСОБА_2 (том 1, а.с.57) вбачається, що 16.03.2019 року він звернувся до Правління СТ «Відрадне» з проханням виділити йому в садовому товаристві ділянку № НОМЕР_1 по лінії № НОМЕР_4 площею 6 (шість) соток.

З довідки Територіального сервісного центру МВС №8041 (том 1, а.с.62) вбачається, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 15.08.2020 року за гр. ОСОБА_2 значиться транспортний засіб MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2006 року виготовлення.

Згідно реєстраційних документів (том 1, а.с.61), транспортний засіб MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2006 року виготовлення, має д.р.н. НОМЕР_2 , дата державної реєстрації - 09.02.2019 року.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.08.2020 року ОСОБА_2 продав належний йому на праві власності автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2006 року виготовлення, громадянці ОСОБА_4 за 49 000,00 грн. (том 1, а.с.96).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка не підлягає поділу, оскільки є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 у зв`язку із набуттям її в порядку приватизації, а розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність на земельній ділянці незавершеного будівництвом будинку та про ступінь його готовності. Щодо поділу автомобіля шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості її частки у праві власності на автомобіль, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї вимоги у зв`язку із недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами реальної вартості автомобіля на час його поділу.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідач ОСОБА_2 набув у власність в порядку приватизації земельну ділянку, площею 0,06 га, на якій розташований незавершений будівництвом будинок. Дана обставина підтверджується наявними у справі доказами: ксерокопією титульної сторінки будівельного паспорту від 05.02.2020 року (том 1, а.с.60), схемою будинку (том 1, а.с.68), фото будинку, зробленими у серпні 2020 року (том 1, а.с.69-71).

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді підтвердив, що на фото, наявних у справі, зображений незавершений будівництвом будинок, який, дійсно, розташований на належній йому на праві власності земельній ділянці, зазначивши при цьому, що зовні будинок побудований і наразі у ньому тривають внутрішні роботи, які відповідач проводить за особисті кошти.

Враховуючи викладене, доведеною є та обставина, що на належній відповідачу земельній ділянці до моменту розірвання між сторонами шлюбу (рішення про розірвання шлюбу між ними набрало законної сили 03 грудня 2020 року) був побудований будинок, будівництво якого на час розгляду справи не завершено.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи і вимог статей 13, 81 ЦПК України, встановивши, що під час перебування сторонами у шлюбі було збудовано об`єкт незавершеного будівництва, та з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів того, що спірне майно було побудовано за особисті кошти відповідача, колегія суддів вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання спільною сумісною власністю її та відповідача об`єкта незавершеного будівництва та його поділ шляхом визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ його частину.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Таким чином, беручи до уваги, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності Ѕ частина об`єкту незавершеного будівництва, побудованого на земельній ділянці, набутій у власність відповідачем ОСОБА_2 в порядку приватизації, за позивачем на підставі положень ст. 377 ЦК та ст. 120 ЗК України підлягає визнанню і право власності на Ѕ частину вищевказаної земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0432, площею 0,06 га, що знаходиться на території АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відмови у поділі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту незавершеного будівництва було допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду в цій частині є помилковим та підлягає скасуванню.

Підлягає скасуванню також і рішення суду в частині відмови у поділі автомобіля, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у поділі автомобіля, зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів реальної вартості автомобіля на час його поділу.

Під час розгляду справи апеляційним судом за клопотанням позивача по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу з метою встановлення реальної вартості автомобіля станом на день його відчуження ОСОБА_2 28.08.2020 року третій особі.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 24838/21-54 від 09.11.2021 року середня ринкова вартість автомобіля MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2006 року виготовлення, станом на день його відчуження 28.08.2020 року складає: 188 390,00 грн. з ПДВ (том 2, а.с.3-9).

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2006 року виготовлення, відчужено ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.08.2020 року громадянці ОСОБА_4 (том 1, а.с.96).

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Оскільки спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності сторін і підлягає поділу, не зважаючи на факт його відчуження відповідачем.

Поряд із цим, згідно вищенаведених норм матеріального права, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частку вартості спільного майна, якщо той здійснив відчуження майна проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» про те, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При цьому, у випадку, якщо відповідач відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивача, витратив кошти не в інтересах сім`ї, позивач, зокрема, має право звернутися з позовом про стягнення на її користь 1/2 частки ринкової вартості автомобіля на момент продажу.

Така позиція висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №554/8023/15-ц від 03.07.2019 року.

Враховуючи те, що відповідач відчужив автомобіль без відома і згоди на це позивача, що ним не заперечувалося в апеляційному суді, та витратив кошти не в інтересах сім`ї, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частку ринкової вартості автомобіля на момент продажу, що становить 94 195,00 грн. (188 390,00 грн. : 2). Розмір вартості автомобіля, визначений у висновку експертів, відповідачем належними та допустимими доказами спростований не був, відтак колегія суддів бере цей висновок до уваги при визначенні розміру грошової компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки вони зводяться до того, що все майно, яке є об`єктом поділу між сторонами, набуте ОСОБА_2 за особисті кошти та є його особистою власністю. При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини відповідач суду не надав, хоча тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто, в даному випадку, на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0432, що знаходиться на території АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, та на Ѕ частину незавершеного будівництвом будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :05:002:0432, що знаходиться на території АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_1 Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки у праві власності на автомобіль марки MERSEDES-BENZ VITO 111 CDI, номер шасі НОМЕР_3 , в розмірі 94 195 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: