Справа № 361/6830/20
Провадження № 2/361/1239/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Мищенко С.Л., Удовенко Д.С., Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

установив:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначала, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1987 р. по 08.10.2019 р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану в Дарницькому районі м. Києва, актовий запис №2732 від 03.10.1987 р.

08.10.2019 р. шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Дніпровського районного у місті Києві відділу реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у місті Києві зроблено відповідний актовий запис №448 від 08.10.2019 р.

У період перебування у шлюбі ними був придбаний за договором купівлі-продажу від 29.05.1990 р. жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,3 кв.м. з надвірними будівлями: сарай, погріб, колодязь.

За час перебування у шлюбі з відповідачем вони обслуговували будинок та надвірні споруди. У проміжку часу з 1991 по 2010 було перетворено (реконструйовано) сарай. В зв`язку з аварійним станом цієї будівлі, була необхідність проведення реконструкції з перетворенням - об`єднанням даної споруди.

Після перетворення зазначена споруда змінила технічні умови (метраж). На момент звернення до суду розмір будинку складає 55,3 кв.м. та гараж з технічними приміщеннями складає 74,3 кв.м., яка є господарсько-побутовою будівлею.

Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеного жилого будинку та господарсько-побутової будівлі.

Оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визнання за нею Ѕ частки будинку та господарської будівлі, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд здійснити поділ майна у вигляді будинку, площа якого складає 55,3 кв.м., гараж з технічними приміщеннями, площа якого складає 74,3 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер :01:072:0067), площею 0,2454 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники адвокат Ножовнік О.І. та адвокат Бондаренко А.О. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі, надали пояснення аналогічні позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Ковдій М.С. позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що спірний жилий будинок купувався на гроші матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батька відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які довгий час працювали та мешкала у Баку (столиця Азербайджанської Республіки) та заробляли там гроші. Після Карабаського конфлікту батьки переживали за своє майбутнє та було вирішено купити будинок на території Київської області, неподалік від місця, де проживав їх син відповідач. За для цього батько відповідача передав кошти та дав розпорядження на купівлю зазначеного позивачем будинку та оформив його на відповідача, свого сина, для зручності, так як сам не міг знаходитися тоді на території України, бо проживав на той час в Баку . Позивач про це знала, тому питання на кого буде оформлюватись житло не ставилося взагалі. Тобто вказане майно набуте за час шлюбу, але за кошти які належали особисто відповідачу. В зв`язку з цим фактом вказаний жилий будинок та земельна ділянка були оформлені на відповідача.

Твердження позивача, що майно обслуговувалось, ремонтувалось і набуло статусу спільного сумісного та є об`єктом незавершеного будівництва не є обґрунтованим і, як вбачається із долучених документів до позову, жодним чином нічим не підтверджено, лише словами позивача. Жодного фактичного доказу того, що позивач здійснювала ремонтні роботи (придбавала будівельні матеріали або вчиняла інші дії) не надано.

Позивач не заявляє більше прав на об`єкти спільної сумісної власності. А саме, під час шлюбу позивача та відповідача було придбано: 1) квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , площею 96 кв.м.; 2) гараж в ГСК «Промбудівець» НОМЕР_4, площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Сверстюка, 25 , який, як йому стало відомо, відчужений на користь третіх осіб без його згоди влітку 2020 року; 3) сезонні житлові будинки літнього типу, розташовані на території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », за адресою: АДРЕСА_4 ; 4) автомобіль Рено «Лагуна» 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 ; 5) кухонні меблі з темно-сірими фасадами; 6) комод з двома вітринами; 7) холодильник Bosch; 8) посудомийна Bosch; 9) кондиціонер LG; 10) диван кутовий Барон; 11) телевізор LG42; 12) бойлер Rado; 13) духова шафа LG; 14) індукційна варочна поверхня; 15) керамічна варочна поверхня.

Під час розірвання шлюбу позивач не ставила питання про розподіл спільної сумісної власності вищевказаного майна у судовому порядку, бо між сторонами існувала усна домовленість стосовно розподілу спільної сумісної власності подружжя: позивачу залишилася квартира з вищезазначеною побутовою технікою та з усіма меблями, зазначений транспортний засіб та гараж, а відповідач залишає у своїй власності житловий будинок, площа якого складає 55,3 кв.м., гараж з технічними спорудами, площа якого складає, 74,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки (кадастровий номер :01:072:0067), площею 0,2454 га, яка призначена для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських споруд. Так як позивач завжди знала, що вищевказаний житловий будинок та гараж власність батьків відповідача.

Відповідач заздалегідь відмовився від усього спільного сумісного майна набутого за період шлюбу на користь позивача.

Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, визнати особистою приватною власністю відповідача будинок, площа якого складає 55,3 кв.м., гараж з технічними приміщеннями, площа якого складає 74,3 кв.м., що розташований за адресою; АДРЕСА_1 , та земельну ділянку :01:072:0067), площею 0,2454 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Не стягувати з нього судові витрати, оскільки він намагався вирішити питання поділу в досудовому порядку, або розділити такі витрати з позивачем у рівних частинах.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1987 року, який було розірвано 08 жовтня 2019 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 08.10.2019 р., виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

На підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 1990 року відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., з надвірними будівлями: сарай, погріб, колодязь, який розташований на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка площею 0,2454 га, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, ведення підсобного господарства, розташована на території с. Рожни Рожнівської сільської ради, на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення 9 сесії 22 скликання Рожнівської сільської ради народних депутатів від 04 жовтня 1996 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №047417 від 13 грудня 1999 року.

У позовній заяві позивач зазначала, що у проміжку часу з 1991 по 2010 було перетворено (реконструйовано) сарай. Після перетворення зазначена споруда змінила технічні умови (метраж). На момент звернення до суду розмір будинку складає 55,3 кв.м. та гараж з технічними приміщеннями складає 74,3 кв.м., яка є господарсько-побутовою будівлею.

Проте, на підтвердження вказаних обставин, позивачем не надано жодного доказу.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06.02.2021 р., за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., з надвірними будівлями: сарай, погріб, колодязь, який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:072:0067, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновків про вартість майна, ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 09 червня 2020 року, загальною площею 55,3 кв.м., становить 307434,82 грн., ринкова вартість земельної ділянки площею 0,2454 га, кадастровий номер :01:072:0067, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 288000,00 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що спірний житловий будинок був придбаний ним, але за кошти його батьків, які мешкали в м. Баку і розглядали можливість переїзду ближче до сина. Дане нерухоме майно не було предметом поділу при розірванні шлюбі між сторонами, оскільки позивачу достеменно відомо, що дане майно належить батькам відповідача, і взагалі все придбане за час шлюбу майно він залишив позивачу, а сам залишився проживати у будинку батьків.

Нерухоме майно, зазначене у відзиві відповідача, не є предметом спору в даній справі, зустрічний позов відповідачем подано не було, тому зазначене до уваги судом не береться, так як суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, на підтвердження того, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти батьків відповідача, останнім не надано жодного допустимого та належного доказу, а судом не здобуто.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що житловий будинок, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., з надвірними будівлями: сарай, погріб, колодязь, який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:072:0067, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був набутий сторонами під час перебування в шлюбі, право власності зареєстровано на одного з подружжя - відповідача ОСОБА_2 , а тому вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, стипендія, пенсія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України).

Положення статті 69, 70, 71 СК України, визначають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пунктах 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та в порядку поділу визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна.

Керуючись ст.141 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6080 грн. 10 коп.

Належних доказів щодо понесення позивачем інших судових витрат, зокрема витрат на оцінку вартості нерухомого майна та на професійну правничу допомогу, суду не надано, що позбавляє можливості здійснити їх розподіл.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати житловий будинок площею 55,3 кв.м., гараж з технічними приміщеннями площею 74,3 кв.м., земельну ділянку площею 0,2454, кадастровий номер :01:072:0067, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на Ѕ частку житлового будинку площею 55,3 кв.м., Ѕ частку гаража з технічними приміщеннями площею 74,3 кв.м., Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2454, кадастровий номер :01:072:0067, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 6080 (шість тисяч вісімдесят) грн. 10 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський