_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/5391/20
Провадження № 2/947/500/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Коваленко О.Б.

За участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про виключення з актового запису про народження відомості про батька , -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, в якому просить суд виключити відомості про батьківство ОСОБА_6 з актового запису №56 від 01.03.1997 року про народження ОСОБА_3 та з актового запису № 1166 від 23.11.1999 року про народження ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 30.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

04.09.2020 року позивач в порядку ст.49 Цивільного Процесуального Кодексу України змінила предмет позову та просила суд:

- виключити з актового запису про народження №56 від 01.03.1997 року, складеного Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), відомості про батька, а саме - ОСОБА_6 (РННОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

- виключити з актового запису про народження №21166 від 23.11.1999 року, складеного Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в одеській області, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПИІП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), відомості про батька, а саме ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

- встановити факт та визначити, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ), не є рідною (біологічною) дитиною (сином) ОСОБА_6 (РННОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 )

-встановити факт та визначити, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ), не є рідною (біологічною) дитиною (сином) ОСОБА_6 (РННОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 )

Позивач в обґрунтування вимог посилається на те, що 02.04.2014 році між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 02 липня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1604 від 10 лютого 2016 року.

Після його смерті було заведено спадкову справу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г № 12-2016. Однак, з 1992 року по 2001 рік померлий ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 . В період шлюбу у ОСОБА_8 народилося двоє синів- відповідачі по справі, батьком яких, відповідно до вимог діючого на той час законодавства було записано ОСОБА_6 .

Позивач стверджує, що відповідачі по справі не є рідними (біологічними) дітьми померлого ОСОБА_6 . Свою позицію вона обґрунтовує тим, що у період з грудня 1995 року по серпень 1996 року, тобто у період зачаття ОСОБА_3 , від був у закордонному відрядженні працював на пароплаві «Вінниця», а тому не може бути його рідним (біологічним) батьком. Щодо відповідача ОСОБА_2 , позивач стверджує, що мати відповідача нібито не мешкала у той час разом зі своїм чоловіком, а тому ОСОБА_6 не може буди його батьком. Відносно запису у свідоцтві про народження ОСОБА_2 позивач вважає, що ОСОБА_6 не надавав заяву про реєстрацію дитини до органів РАГС, підставою для запису його батьком дитини стало Свідоцтво про шлюб, у відповідності до чинного законодавства на той час. Крім того, позивач посилається на те, що їй стало відомо, що ОСОБА_6 не є батьком дітей зі слів ОСОБА_5 , яка пропонувала їй, як медичному робітнику провести генетичний аналіз.

Це стало підставою для звернення до суду з даним позовом, та посилаючись на норми ч. 3 ст.137 СК України, позивач вважає, що вона має право оспорювати батьківство, так як є дружиною померлого ОСОБА_6 .

Позивач просить суд виключити з актових записів про народження відповідачів відомості про батька, та встановити факт, що відповідачі по справі не є рідними (біологічними) дітьми ОСОБА_6 , шляхом проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої поставити питання щодо того, чи є треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 біологічними бабою та дідом відповідачів, чи є померлий ОСОБА_6 біологічним батьком відповідачів, чи є відповідачі повнорідними біологічними братами.

У судовому засіданні від 16.12.2020 року позивач, та її представник адвокат Хлопко А.Ю. позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідачів адвокат Єштокіна Ю.В. просила у задоволенні позову відмовити та надала до суду відзив, а також пояснила, що позовні вимоги ОСОБА_1 є надуманими та необґрунтованими, такими, що не відповідають справжнім обставинам справи, та посилалася на те, що померлий ОСОБА_6 є батьком відповідачів, виховував їх, приймав участь в матеріальному забезпеченні, і до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 вважав відповідачів своїми дітьми. Також, представник пояснила, що відповідачі все своє життя вважали ОСОБА_6 своїм рідним батьком і ніколи у них не поставало питання, що вони йому не рідні. На даний час відповідачі є повнолітніми, проживають постійно за межами України, у Сполучених Штатах Америки, а позивач, яка не була знайома з їх сім`єю до одруження з померлим ОСОБА_6 , не є належним позивачем у даній справі. Ввважає, що до цих обставин повинні бути застосовані норми Кодексу про шлюб та сім`ю, які діяли на час народження відповідачів.

Відповідачі до суду не з`явились, однак направили на адресу суду заперечення щодо відповіді на відзив та клопотання про призначення експертизи, у яких зазначили, що усе своє життя вважають своїм батьком ОСОБА_6 , що позивач, заявляючи вимоги про виключення з актових записів відомостей про батька, намагається усунути їх від спадщини, та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Крім того, відповідачі просили суд відмовити у клопотанні про призначення експертизи, наголошуя на тому, що позивач таким чином втручається у їх особисте життя.

Представник третіх осіб адвокат Ель-Хурі Ель-Хомсі Н.В, надала до суду письмові пояснення третіх осіб, та пояснила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 будучі бабусею та дідусем відповідачів, ні коли не виказували сумнівів, що онуки не є їх рідними. Батьком відповідачів є ОСОБА_6 -їх син, а позовні вимоги надумані та необґрунтовані, та такі, шо не підлягають задоволенню та підтримала позицію відповідачів. ОСОБА_4 , який був присутній у судових засіданнях також просив у позовних вимогах відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Л.Г. у судові засідання не з`являлася, була повідомлена належним чином. Письмових пояснень та заяв надано до суду не було.

У зв`язку з тим, що сторонами по справі були з`ясовані всі обставини справи, були надані пояснення, допитані свідки, не звертаючи на те, що позивач та її представник до судових засідань в подальшому не з`являлися, ніяких заяв не надавали, а представник відповідачів та представник третіх осіб наполягали на постановленні рішення, про що були надані письмові заяви, суд приходить до висновку, що по справі, відповідно до вимог ч.3 ст.223 ЦПК України, може бути постановлено рішення.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Судом встановлено, що 02.04.2014 році було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 02 липня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1604 від 10 лютого 2016 року.

19.08.1992 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено шлюб у Палаці урочистих подій м.Одеси.

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився відповідач ОСОБА_3 . Згідно повного витягу реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №9 від 20 серпня 2016 року підставою запису відомостей про батька, став запис акту про шлюб № 1148 від 19.09.1992 року. Заяву про реєстрацію дитини подавав особисто батько ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 народився відповідач ОСОБА_2 . Згідно повного витягу реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №6 від 20 серпня 2016 року підставою запису відомостей про батька , став запис акту про шлюб № 1148 від 19.09.1992 року складений в/рагсу виконкому одеської міськради народних депутатів. Заяву про реєстрацію дитини подавала мати ОСОБА_8 .

Згідно рішення Центрального районного суду м.Одеси від 06.08.2001 року по справі №2-1373/01 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було розірвано. Як вбачається з зазначеного рішення суду, ОСОБА_6 був присутнім при розгляді справи, дав свою згоду на розлучення, та був обізнаний, що в нього є двоє дітей син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дана обставина підтверджується і Довідкою даних банку про членів сім`ї на момент приєднання до екіпажу судна на випадок виплати страхової компенсації, у якій зазначено особисто ОСОБА_6 наявність двох синів- відповідачів по справі.

Суд вважає, що твердження позивача, що померлий ОСОБА_6 не був обізнаний, що в нього є двоє синів, не знайшли свого підтвердження.

Твердження позивача, що відповідачі не є рідними (біологічними) дітьми ОСОБА_11 , також не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Надана до суду позивачем довідка, яка міститься на а.с. 124 Т.1, не може бути допустимим доказом в розумінні ч.1 ст.59 ЦПК України, так як не завірена належним чином, не містить печаток, оформлена на іноземній мові, а тому не може бути доказом у справі. А надані як докази фотознімки з інтернет сторінок, не можуть підтвердити чи оспорити походження відповідачів від тієї чи іншої особи.

Представник позивача заявив клопотання про виклик свідків, які б підтвердили доводи позивача, однак у судовому засідання вони допитані не були, у зв`язку з неявкою. Інших доказів позивачем надано не було.

Крім того, допитана в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що у період, коли її донька ОСОБА_8 , завагітніла, вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 дійсно працювали на пароплаві «Вінниця», та була звільнена, коли дізналася що вагітна. Данна обставина підтверджується і наявними і матеріалах справи доказами:

-списком членів екіпажу пароплаві «Вінниця», у якому зазначено ОСОБА_8 ;

-судовою роллю, засвідчена капітаном пароплаву з печаткою, де зазначено, що ОСОБА_8 входила до членів екіпажу пароплава «Вінниця».

Також свідок пояснив, що ні коли батько відповідачів, з яким вона була в хороших стосунках, не ставив під сумнів їх походження, вважав їх рідними, піклувався про них, надавав матеріальну допомогу, також надав їм дозвіл на виїзд за кордон з матір`ю.

Дані обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які пояснили, що знають родину ОСОБА_8 , були знайомі з батьком відповідачів, і ніколи у нього не було сумнівів, що відповідачі не його рідні (біологічні) діти. Навпаки, він їх дуже любив, і попри те, що ОСОБА_8 була вже одружена з іншим чоловіком - ОСОБА_15 , приходив до її оселі, брав дітей на прогулянки, дарував подарунки, відвозив до бабусі, тощо. Тобто, піклувався про них.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що була однокласницею ОСОБА_6 , підтримувала з ним дружні стосунки, а з початку 2011 року по початок 2012 року була його цивільною дружиною. Коли вони мешкали разом, відповідачі у вихідні дні завжди знаходилися у батька, а на канікулах були у бабусі з дідусем, де їх завжди навідував ОСОБА_6 . Коли відповідачі знаходились у них, вони разом гуляли, покупали подарунки, їздили у гості. Сумнівів щодо того, що це не його рідні (біологічні) діти в нього ні коли не було.

Ту обставину, що ОСОБА_6 надавав матеріальну допомогу відповідачам, не заперечувала і сама позивач, пояснюючи, що її померлий чоловік неодноразово надсилав кошти відповідачам, коли вони вже мешкали у Сполучених Штатах Америки.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, позивач та її представник так і не надали жодного доказу суду, чи пояснень, яким саме чином порушується її права чи законні інтереси, тим, що у актових записах про народження відповідачів значиться батьком ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимутися докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів, суди повинні звернути увагу на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 Розділу VII Прикінцеві положення" СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розділу V "Акти громадянського стану" Кодексу про шлюб та сім'ю України, які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Відповідно до ст. 56 КпШС особа, записана як батько або мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Відповідно до Кодексу про шлюб та сім`ю, оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

За змістом п. 3 постанови ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм права при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Беручі до уваги вищенаведене, суд робить висновок, що ОСОБА_6 достеменно знав, що його записано батьком відповідачів, визнав своє батьківство і згідно КпШС України не оспорював його в річний термін.

Решта доводів позивача з посиланням на норми статей Сімейного Кодексу, викладених у позовній заяві, не ґрунтуються на законі.

Крім того, згідно частини третьої статті 136 СК України, оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. На час подання позову до суду та на час вирішення спору по суті відповідачі є повнолітніми.

Згідно вимог, статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Тобто, на момент існування правовідносин, які склались між ОСОБА_6 та відповідачами по справі, діяли норми КпШС України, де не було закріплено право звернення до суду інших осіб, крім батька та матері про оспорювання батьківства.

Нормами ч.3 статті 137 СК передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в акті запису народження батьком дитини, яка через поважні причини: відсутність на місці проживання через природні катаклізми; відсутність зв`язку з домом за якихось інших причин і таке інше, не знала про те, що записана батьком дитини, і до повернення померла. Оспорити батьківство в такому випадку можуть його спадкоємці: дружина, батьки, діти.

Таким чином, стаття 137 СК встановлює три винятки для оспорювання батьківства після смерті цієї особи, яка записана батьком дитини іншими особами. Це: подання особою письмового заперечення свого батьківства до народження дитини через нотаріальну контору (частина 1 статті 137 СК); 2) пред`явлення ним за життя позову до суду про виключення запису про нього як батька дитини з переводом цих прав на правонаступника (частина 2 статті 137 СК); 3) відсутність у нього з поважних причин інформації про запис батьком дитини (частина 3 статті 137 СК).

За інших обставин ніхто не може оспорити чуже батьківство, навіть за наявності вагомих доказів. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у заявлених вимогах до відповідачів про виключення з актового запису про народження відомостей про батька.

Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, керуючись діючим законодавством України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та п.1, п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До таких витрат належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, тощо.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наданими доказами підтверджено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також розумність та співмірність таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги № 5 від 21 травня 2020 року, ордер адвоката, з печаткою Адвокатського об`єднання, витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Адвокатського об`єднання «Стратегія захисту», попередній (орієнтований) розрахунок витрат, акти прийому-передачі виконаних робіт, квитанції, виписки з рахунку Адвокатського об`єднання про отримання коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатні докази понесення відповідачами витрат на правову допомогу, реальність таких витрат та співмірність виконаних адвокатом роботи на загальну суму 15150 грн.

Також відповідачі понесли витрати, які складаються з судового збору у розмірі 420,40 грн., та витрати на переклад документів у розмірі 730 грн., витрат на відправлення кореспонденції у розмірі 516,10 грн.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позовних вимог, загальний розмір витрат, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідачів становить 16816,50 гривень у рівних частках, по 8408,25 грн. на кожного

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про виключення з актового запису про народження відомості про батька , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму судових витрат у розмірі 16816,50 грн., у рівних частках, по 8408,25 грн. на кожного.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом 30 днів з дати складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 15 березня 2021 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.