Справа № 346/2669/19
Провадження № 22-ц/4808/327/21
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В. Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Наливайко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Коломийської міської ради в особі Управління надання адміністративних послуг, Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про скасування реєстрації місця проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді П`ятковського В. І. у м.Коломиї,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , Коломийської міської ради в особі Управління надання адміністративних послуг, Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про скасування реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивовано тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_3 рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 09 серпня 1989 року №211 надана квартира АДРЕСА_1 . На підставі ордера на жиле приміщення виданого виконавчим комітетом Коломийської міської ради від 15 серпня 1989 року №508 вони вселиись у зазначені квартиру. В подальшому 07 травня 1992 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказану квартиру. Після смерті чоловіка вона стала власником ційєї квартири. Відповідач по справі -її син, ОСОБА_1 не входив до членів сім`ї на момент приватизації квартири, оскільки не проживав спільно і з ними і за ним не зберігалось право на житло. Зазначила, що ні до дати реєстрації відповідача в квартирі, ні після неї і до квітня 2012 року, коли він тимчасово поселився у квартиру з її та чоловіка згоди, ні вона, ні її чоловік ОСОБА_3 згоди на його реєстрацію у квартиру не давали. Відсутні про це відповідні записи і у будинковій книзі на квартиру. Про реєстрацію відповідача у квартирі довідалася у жовтні-листопаді 2017 року, коли син опинившись поза межами квартири внаслідок неможливості спільного проживання із-за своєї агресивної поведінки, став претендувати на вселення в її квартиру і звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовом, долучивши копію паспорта зі штампом про реєстрацію. Вказує, що жодної угоди щодо порядку користування спірною квартирою між сторонами не було, оскільки ОСОБА_1 не постійно проживав у вказаній квартири. Посилаючись на порушення її права власності, щодо володіння, користування та розпорядження належної їй квартири внаслідока незаконної зареєстрації ОСОБА_1 у цій квартирі, просить скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року позовну заяву задоволено. Скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 , в квартирі АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Апелянт вказує, що згоду на його реєстрацію дав його батько ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 він відмовився від своєї частки вказаної квартири на користь матері ОСОБА_2 та продовжував спільно проживати з нею. Таким чином, при оформленні спадщини, останній було відомо про його реєстрацію у вказаній квартири, проте з позовом звернулась в 2019 році.

28 січня 2021 року представник управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Барик Л.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує участь у розгляді справи. Вказує, що вимоги щодо реєстрації, зняття з реєстрації не стосується компетенції управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, такі повноваження з квітня 2016 року передано органам місцевого самоврядування.

04 березня 2021 року в.о. начальник управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради Виноградова В. подала заяву про розгляд справи на розсуд суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилась, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира була надана позивачці та її чоловікові, ОСОБА_4 в 1989 році, інші особи, зокрема і відповідач ОСОБА_5 , з ними не проживали, в будинковій книзі відсутні відмітки про реєстрацію останнього в квартирі, а тому позивач дізналась про його реєстрацію лише в жовтні-листопаді 2017 року, коли отримала копію позовної заяви ОСОБА_6 до неї, подану у Коломийський міськрайонний суд, по справі 346/4831/17, про вселення його у спірну квартиру, до якої долучено копію паспорта з відміткою про реєстрацію за спірною адресою, а тому строк позовної давності вона не пропустила. Позивачкою доведено, що реєстрація відповідача у її квартирі порушує її право як власника на вільне володіння своїм майном, тому заявлені нею вимоги підлягають задоволенню.Тобто суд фактично зняв відповідача з реєстрації місця проживання

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Судом встановлено, що 15 серпня 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 видано ордер на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 211 від 09 серпня 1989 року (а.с.9).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Коломийським міжміським бюро технічної інвентаризації та довідки житлово-будівельного кооперативу № 2 Коломийського міськвиконкому від 04 травня 1992 року, за ОСОБА_7 07 травня 1992 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 , 02 листопада 2012 року, ОСОБА_2 стала власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 2015 року, зареєстроване в реєстрі за № 1267, виданого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. (а.с.14).

07 липня 1995 року на спірну квартиру заведено будинкову книгу, в якій містяться записи про реєстрацію місця проживання лише позивача та її чоловіка ОСОБА_8 , а з ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_9 , 1969 року народження. Інформація про реєстрацію в квартирі відповідача та відповідні записи в будинковій книзі відсутні.

Згідно довідки від 04 лютого 2013 року житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_2 на день смерті чоловіка ОСОБА_3 проживала з ним спільно та вели спільно господарство (а.с.63)

Згідно з копії паспорта ОСОБА_1 , останній зареєстрований за місцем проживанням АДРЕСА_2 від 15 квітня 1999 року (а.с.118).

Повстановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС від 30.06.2015 (справа №21-1438а15).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та фактично знімаючи відповідача з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і не звернув уваги, що позивачка звернувшись в суд з позовом про скасування реєстрації місця проживання відповідача не заявляла вимог про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, як передбачено ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV, який є спеціальним нормативно-правовим актом і регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_6 , Коломийська міська рада в особі Управління надання адміністративних послуг, Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про скасування реєстрації місця проживання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 18 березня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський