Постанова

Іменем України

11 березня 2021 року

м. Київ

справа № 286/3312/19

провадження № 61-15533св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Водоканал» Овруцької міської ради Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал» Овруцької міської ради Житомирської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року у складі судді Вачко В. І.та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив поновити його на посаді оператора очисних споруд ІІ розряду Комунального підприємства «Водоканал» Овруцької міської ради Житомирської області (далі - КП «Водоканал», підприємство) з 27 серпня 2019 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з 10 січня 1992 року працював в Овруцькому багатогалузевому виробничому орендному управлінні житлово-комунального господарства на посаді оператора відстійників II розряду, правонаступником якого було Комунальне підприємство «Комунальник» Овруцької міської ради, а в подальшому - КП «Водоканал».

27 серпня 2019 року його було звільнено з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Своє звільнення вважає незаконним і таким, що суперечить вимогам законодавства про працю. Зокрема, зазначає, що в наказі про звільнення не вказана дата, не зазначені обставини звільнення та час відсутності на роботі. Перед звільненням у нього не відібрали письмові пояснення та не ознайомили зі змістом доповідної записки майстра, актами про відсутність на роботі, пояснювальною запискою працівника ОСОБА_2 та протоколом засідання комісії по трудових спорах, які стали підставою для його звільнення. Окрім того, директор підприємства не був присутній під час засідання комісії по трудових спорах, яка розглядала питання щодо звільнення його з роботи. Водночас директор підписав наказ про розірвання трудового договору на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Ця обставина, на думку позивача, свідчить про недотримання вимог статті 147-1 КЗпП України.

Посилався на те, що він тривалий час працював на підприємстві та сумлінно виконував покладені на нього трудові обов`язки, мав численні заохочення, жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Ці обставини відповідно до статті 149 КЗпП України повинні були бути враховані адміністрацією відповідача при вирішенні питання щодо покладення на нього відповідальності. Окрім того, він є особою з інвалідністю ІІІ групи та потребує санаторно-курортного лікування, проте адміністрація КП «Водоканал» з 2017 року відмовляла йому в наданні відпусток.

Також зазначив, що на підприємстві за усною домовленістю між начальником очисних споруд та працівниками, а також за погодженням із майстром ОСОБА_3 , який планував зміни та вів облік робочого часу, працівники домовлялися між собою про відгули, які потім відпрацьовували. Отже, за два тижні до 18 серпня 2019 року він повідомив про свою відсутність на трьох змінах та домовився з працівником ОСОБА_2 про заміну. Тому 18, 21 та 23 серпня 2019 року за нього працював ОСОБА_2 , про що завчасно повідомлено майстра ОСОБА_3 .

Зазначені обставини свідчать про те, що він не вчиняв прогул, а його відсутність на роботі була погоджена з безпосереднім керівником і була зумовлена поважними причинами. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Овруцький районний суд Житомирської області рішенням від 26 березня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що звільнення позивача відповідач провів з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому немає підстав для задоволення вимоги про поновлення позивача на роботі, а отже, і стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Житомирський апеляційний суд постановою від 15 вересня 2020 року рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що посилання позивача на поважність причин відсутності його на роботі у зв`язку з домовленістю з ОСОБА_2 про обмін робочими змінами не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що така зміна чергувань була погоджена з майстром ОСОБА_3 та адміністрацією підприємства. Таким чином, позивач без поважних причин був відсутній на робочому місці протягом трьох робочих змін, а тому правомірно звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що законодавчо не врегульована можливість чи заборона мінятися змінами за домовленістю працівників. Водночас на підприємстві склалася традиція, коли за усною домовленістю начальника очисних споруд та працівників, за погодженням майстра, який планував зміни і вів облік робочого часу, працівників по черзі відпускали у відгули за умови, що за домовленістю з іншими працівниками вони відпрацюють зміни. За два тижні до 18 серпня 2019 року ОСОБА_1 повідомив майстра про свою відсутність на трьох змінах та домовився з ОСОБА_2 про його заміну у визначені графіком дати. Тобто у період відсутності позивача на роботі його робочі зміни фактично відпрацював ОСОБА_2 , що вказує на незаконність його звільнення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 грудня 2020 року справа № 286/3312/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 01 січня 2017 року до 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 обіймав посаду оператора очисних споруд II розряду в КП «Водоканал» та був звільнений за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за 44 календарних днів основної щорічної відпустки та 19 календарних днів відпустки по ЧАЕС за період з 01 січня 2017 року до дня звільнення.

Підставою для звільнення стали доповідна записка майстра, акти про відсутність працівника на роботі, пояснювальна записка працівника, копія журналу та протокол.

Так, доповідні записки майстра ОСОБА_3 від 19 серпня 2019 року, від 21 серпня 2019 року, від 23 серпня 2019 року та від 25 серпня 2019 року містять інформацію про те, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 20.00 год 18 серпня до 08.00 год 19 серпня; з 08.00 год до 20.00 год 21 серпня; з 20.00 год 22 серпня до 08.00 год 23 серпня; з 08.00 год до 20.00 год 25 серпня 2019 року.

На підставі цих доповідних записок комісія КП «Водоканал» склала акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом зазначених періодів.

З доповідних записок оператора очисних споруд II розряду ОСОБА_2 від 19 серпня 2019 року та від 23 серпня 2019 року встановлено, що він за вказівкою майстра та у зв`язку з відсутністю на роботі оператора очисних споруд II розряду ОСОБА_1 працював за нього з 20.00 год 18 серпня до 08.00 год 19 серпня та з 20.00 год 22 серпня до 08.00 год 23 серпня 2019 року.

Долучений до матеріалів справи протокол засідання комісії по трудових спорах від 27 серпня 2019 року містить інформацію про те, що позивачеві запропоновано надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі, однак він відмовився, хоча в усній формі підтвердив, що відпочивав на морі протягом вказаного періоду.

Факт відмови ОСОБА_4 надати письмові пояснення щодо його невиходу на роботу підтверджується також актом від 27 серпня 2019 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Статтями 58, 59 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Згідно зі статтею 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України, якими врегульовані норми тривалості робочого часу).

Згідно зі статтею 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Поважність причин відсутності працівника на роботі у цій справі стосуються питання оцінки доказів, яку надали суди попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки щодо застосування пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Українивідображені і в багатьох інших постановах Верховного Суду.

Встановивши, що позивач без поважних причин був відсутній на робочому місці протягом трьох робочих змін (з 20.00 год 18 серпня до 08.00 год 19 серпня; з 08.00 год до 20.00 год 21 серпня; з 20.00 год 22 серпня до 08.00 год 23 серпня), а тому правомірно був звільнений на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко