ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.,

за участю секретаря: Лаптєвої Ю.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа-Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна про визнання правочину недійсним та встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа-Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна, в якому просить визнати недійсною заяву від 16 липня 2020 року, подану до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної Ольги Олександрівни про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначити ОСОБА_1 додатковий строк в 2 (два) місяці з моменту вступу рішення у законну силу для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6 . Спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_1 - донька померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 - син померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 - дружина померлого спадкодавця - ОСОБА_6 . Спадщина померлого спадкодавця - ОСОБА_6 складається з наступного спадкового майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,34 кв.м.; житлового будинку з надвірними будівлями під АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га.; земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3491 га. Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачем було подано Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сєніній О.О. заяву про відмову від прийняття спадщини на користь брата - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_6 . Вона не розуміла в повній мірі, що відмовляється від усього спадкового майна, яке належало батьку - ОСОБА_6 .

Відмовившись від прийняття спадщини на користь свого брата позивач втратила можливість успадкувати 1/3 частку належного батьку на праві власності майна.

Позивач зазначає, що вказаний правочин був вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки за два місяці вона втратила обох батьків у зв`язку із чим до цього часу перебуває у стресовому та пригніченому стані.

Таким чином, враховуючи викладені обставини (смерть обох батьків та у зв`язку з цим перебування позивача у стресовому та пригніченому стані), заява про відмову від спадщини була складена під впливом тяжкої для позивача обставини (смерті обох батьків) та на вкрай невигідних для неї умовах (втрата 1/3 частини всього спадкового майна), тому наявні всі передбачені законом підстави для визнання такого правочину недійсним.

Враховуючи відмову позивача від прийняття спадщини, пропущено строк для її прийняття, тому, причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними, а позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини обґрунтованими.

Оскільки вказаний строк пропущений з поважних причин, то є всі передбачені законом підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року провадження у вказаній цивільній справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Крім того, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, відкритої щодо майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У листопаді 2020 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи 11/2020.

Від відповідачів до суду надійшли письмові відзиви на позов у вимогах яких проти позову заперечували з підстав необґрунтованості та недоведеності вимог позивача.

Від позивача на позов надійшла відповідь на відзив, у якій викладені доводи аналогічні змісту позовної заяви.

Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_5 у судові засідання не з`являлась від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні 27.04.2021 проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених у відзиві. Відповідач у поясненнях вказав на те, що він жодним чином не наполягав на відмові позивача від належної їй частки у спадщині.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, заперечення відповідача 1 та його представника, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , про що Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) 23 січня 2020 року складено відповідний актовий запис № 112 (свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , серія НОМЕР_1 від 23 січня 2020 року).

Позивач ОСОБА_1 доводиться померлому ОСОБА_6 донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача та свідоцтвом про укладення шлюбу від 29 січня 1994 року.

Спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_1 - донька померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 - син померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 - дружина померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , які звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. із заявами про прийняття спадщини, про що свідчить надані суду копії матеріалів спадкової справи № 11/2020, що заведена щодо майна померлого ОСОБА_6 .

До складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 входить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,34 кв.м.; житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га.; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3491 га.

У матеріалах цієї ж спадкової справи наявна заява від 16 липня 2020 року, складена ОСОБА_1 про відмову від належної їй частки спадщини на користь брата - ОСОБА_4 .

Також, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_7 .

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України).

Згідно до вимог ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкодавець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Приписами ч. 1 ст. 1273 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 5 ст. 1273 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 ст. 1273 Цивільного кодексу України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

У ч. 5 ст. 1274 Цивільного кодексу України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу, тобто недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України, а саме: правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; правочин вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1274 ЦПК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Враховуючи вказані норми Закону, суд зазначає, що цивільне законодавство України встановлює право на відмову від спадщини розмежовуючи спадкоємців за законом та спадкоємців за заповітом.

Так, позивачем було пред`явлено вимоги про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини недійсною, так як вона була складена, на думку позивача, під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних умовах, у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначила докази, що стверджують позов.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилалась на ч. 1 ст. 233 ЦПК України та ч. 5 ст. 1274 Цивільного кодексу України. Акцентувала увагу суду на те, що на момент підписання заяви вона за два місяці втратила обох батьків, у зв`язку із чим перебувала у стресовому та пригніченому стані, а тому не розуміла в повній мірі, що відмовлялась від усього спадкового майна, яке належало померлому батьку, та на вкрай невигідних для неї умовах втратила 1/3 частини спадкового майна.

За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 Цивільного кодексу України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема:

1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини;

2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин;

3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки;

4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

1) ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

2) умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

3) хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Надана позивачем довідка ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» №35 від 21.12.2020 про консультації у лікаря 19.11 та 5.10.2020, оцінюється судом критично, оскільки з її змісту випливає, що позивач зверталась до центру лише за консультаціями до лікаря-психіатра, а не перебувала у будь-якому медичному закладі на лікуванні. Вказана довідка однозначно не вказує на причинні фактори, які були викликані потребою звернення позивача до спеціалістів у відповідній області медицини та не є медичним документом, який вказує проходження лікування у медичному закладі.

Крім того, вказана медична довідка жодним чином не вказує на те, що позивач на час складання оспорюваної заяви від 16.07.2020 про відмову у прийнятті спадщини знаходилась під впливом тяжкої обставини (тяжкої хвороби), та не має відомостей про час та початок виниклого діагнозу описаного лікарем-психіатром.

Будь-яких інших доказів стосовно стану здоров`я позивача на підтвердження заявлених вимог суду не надано.

Крім того, у ході судового розгляду відповідачем ОСОБА_4 у поясненнях вказувалось, що позивач після смерті свого батька висловлювала думку про те, що спадкувати майно після смерті ОСОБА_6 має саме відповідач ОСОБА_4 . Майном, яке складає спадщину позивачка постійно не користувалася. Позивачка має у власності нерухоме майно для постійного особистого проживання та користування.

Доводи позивача, що заява про відмову від прийняття спадщини булі складена нею на вкрай невигідних умовах, ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін, при цьому належними та допустимими доказами не підтверджені.

Таким чином, не знайшов свого підтвердження факт складення заяви від 16.07.2020 про відмову від прийняття спадщини на користь свого брата ОСОБА_4 на вкрай невигідних умовах. Будь-яких доказів впливу на позивача з боку іншої сторони - спадкоємців першої черги за законом (відповідачів у справі), під час складання оспорюваної заяви від 16.07.2020 суду не надано, і не встановлено таких обставин у судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Таким чином, аналізуючи приписи ст. 233 ЦК України, правочин повинен вчинитися особою під впливом тяжкої для неї обставини водночас з вкрай невигідними умовами, та вчиняючи цей правочин особа діє добровільно та усвідомлює свої дії. Обов`язок доказування щодо вчинення саме цього правочину покладається на позивача.

При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом позивачем не наведено жодної тяжкої обставини у розумінні ст. 233 ЦК України.

Також слід зазначити про те, що сам текст заяви викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння її змісту. Позивачка на час підписання заяви не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім`я, прізвище, по батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст заяви їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення спірної заяви.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваної заяви вбачається, що при її складені, позивач ОСОБА_1 , повідомляла, що усвідомлює значення своїх дій має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значені без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини як за законом, так і за заповітом якщо він є, як свідчення про те, що її умови повністю відповідали волевиявленню позивач.

Їй нотаріусом роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття. Зміст ст.ст. 1223, 1229-1232, 1261, 1268, 1269, 1273-1275 Цивільного кодексу Україні нотаріусом роз`яснено. Справжність її підпису та дієздатність нотаріусом перевірено.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що заява про відмову від спадщини, складена позивачем під впливом будь-якого тиску, як з боку інших спадкоємців, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для неї умовах, про що, остання, зазначає в обґрунтування свого позову.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачкою не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим, в задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про визнання заяви про відмову у прийнятті спадщини судом відмовлено, що є похідною від вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, та позивач втратила право на спадкування, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України.

У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 207, 215, 216, 223, 1261, 1268, 1272, 1273, 1274 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 84, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа-Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна про визнання правочину недійсним та встановлення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: