ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4346/21 Справа № 204/6360/19 Головуючий у першій інстанції: Самсонова В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором спільної діяльності і моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 08.09.2018 року сторони уклали договір про спільну діяльність. У той же день відповідач отримав від нього, позивача, 20000,0 дол. США, які зобовязався повернути у строк до 08.03.2019 року, а у випадку прострочення повернення коштів відповідач зобовязався сплатити пеню у розмірі 0,25% за кожен день прострочки. Відповідач повернув лише частину коштів - 10000,0 доларів США. 08 травня 2019 року сторонами було укладено договір, яким продовжено строк позики грошових коштів в розмірі 10000,00 дол. США на 3 місяці з 08.05.2019 року по 08.08.2019 року; погоджено, зокрема, наступні умови погашення позики: на перший (з 08.05.2019 року по 08.06.2019 року) та другий (з 08.06.2019 року по 08.07.2019 року) місяці сума позики дається під 7% щомісяця від суми позики (10000,00 дол. США), третій місяць (з 08.07.2019 року по 08.08.2019 року) сума позики надається під 10% в місяць. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Посилаючись на наявність правовідносин за договором про спільну діяльність та за договором позики, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму боргу (з урахуванням умов додаткового договору від 08 травня 2019 року) у розмірі 277530,00 грн., нарахування у зв`язку з інфляцією за період з вересня 2019 року по лютий 2020 року в сумі 4743,87 грн., три відсотки річних з 09.08.2019 року по 20.03.2020 року в сумі 5296,33 грн. та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. (а.с. 2-3 т.1, 72-76 т.2).

Із зустрічним позовом до суду звернувся ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його тим, що договір від 08.05.2019 року є недійсним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором; договір від 08.05.2019 року, який за всіма ознаками є договором позики, не може бути складовою частиною договору про спільну діяльність від 08.09.2018 року, адже це різні договори і суттєво різні правовідносини; позивач за первісним позовом примусив ОСОБА_1 підписати оспорюваний договір. Тому ОСОБА_1 просив визнати недійсним Договір про спільну діяльність ч. 2 від 08.05.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 20-23 т.1).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 287570,20 грн. та судовий збір у розмірі 2875,70 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору від 08.05.2019 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову з ухваленням у вказаній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог, задовольнивши зустрічний позов (а.с. 147-151 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 08 вересня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі уклали договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль, інтелектуальних і матеріальних засобів, належних сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення спільної фінансової мети - випуску та продажу лінійки рідин для електронних сигарет (а.с. 4-5 т. 1). Факт укладення та підписання цього договору визнається кожною із сторін, що підтверджується письмовими матеріалами справи, усними поясненнями в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного вище договору, ОСОБА_3 зобов`язується, зокрема, інвестувати у проект у розмірі 20000,00 доларів США строком на 6 місяців.

У пункті 4.1 договору про спільну діяльність від 08.09.2018 року погоджено, зокрема, що ОСОБА_1 зобов`язується перед ОСОБА_3 повернути 20000,00 дол. США + 2%.

У вказаному вище пункті також визначено, що строки повернення інвестицій відбуваються наступним чином:

1) при продажі 15000 флаконів повернення на момент продажу (раніше строку обумовленого в договорі), повернення відсотків від суми інвестицій вираховується з 4 місяця;

2) повернення інвестицій (20000,00 дол. США + 2%) на кінець 6 місяця;

3) у випадку неокупності проекту в строк, ОСОБА_1 зобов`язується відшкодувати ОСОБА_3 вкладені в проект 20000,00 дол. США + 2%.

Згідно пункту 6.1 вказаного вище договору, грошові внески позивача, майно, створене або придбане за наслідками спільної діяльності (після отримання чистого прибутку для подальшої діяльності та повернення коштів, що інвестовані), складає спільну часткову власність сторін у співвідношенні 50:50.

У пункті 7.1 передбачено, що після виведення продукту на ринок і повернення інвестиційних засобів, частки розподіляються кожній із сторін порівну.

Колегія звертає увагу, що аналіз змісту положень вищевказаного договору свідчить, що сторони обумовили повернення позивачу переданих відповідачу 20000,0 дол. США та лише отриманий прибуток розподіляється між сторонами у рівних частках (50/50%) та є спільною частковою власністю сторін.

08.09.2018 року у простій письмовій формі складено розписку, відповідно до якої відповідач за первісним позовом отримав від позивача 20000,00 дол. США (а.с. 6 т.1). В розписці також зазначено про обровязок ОСОБА_1 повернути позивачу 20000,00 дол. США до 08.03.2019 року, а, у випадку прострочення цього зобовязання, - сплатити позивачу пеню у розмірі 0,25% за кожен день прострочення. Факт отримання 20000,00 дол. США за вказаною розпискою, факт власноручного підписання розписки визнано відповідачем, що підтверджується письмовими матеріалами справи, поясненнями в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже, вказана розписка, зокрема, підтверджує домовленість сторін щодо повернення відповідачем позивачу 20000,00 дол. США та передбачає штрафні санкції у випадку невиконання відповідачем обовязку з повернення вказаної грошової суми у певний строк.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач частково виконав вищевказані зобовязання та повернув ОСОБА_3 10000,0 дол. США. Викладене підтверджується змістом позовної заяви та поясненнями сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

08 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали угоду (Договір спільної діяльності ч. 2), де передбачені умови повернення відповідачем позивачу залишку грошових коштів у розмірі 10000,0 дол. США (20000,0 дол. США - 10000,0 дол. США.), які були одержані ОСОБА_1 за договором (з розпискою) від 08.09.2018 року. Зокрема, продовжено строк повернення 10000,00 дол. США на 3 місяці, з 08.05.2019 року по 08.08.2019 року (а.с. 7 т. 1), та передбачено наступні умови: перший (з 08.05.2019 року по 08.06.2019 року) та другий (з 08.06.2019 року по 08.07.2019 року) місяці сума позики дається під 7% щомісяця від суми 10000,00 дол. США; третій місяць (з 08.07.2019 року по 08.08.2019 року) сума позики погашається під 10% в місяць. Факт укладання та підписання угоди від 08 травня 2019 року визнається сторонами, що підтверджується письмовими матеріалами справи та поясненнями сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Умови, які передбачені угодою від 08 травня 2019 року відповідачем не виконані; 10000,0 дол. США та проценти позивачу не сплачені. Факт неповернення позивачу 10000,0 дол. США (залишку від 20000,0 дол. СЩА) визнає відповідач, що підтверджується поясненнями у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та змістом апеляційної скарги, де відповідач посилається на відсутність у нього обовязку щодо повернення вказаної грошової суми позивачу.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників (стаття 1130 ЦК України).

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1131 ЦК України).

За положеннями частини 2 ст. 1131 ЦК України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст. 1133 ЦК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З аналізу змісту умов договору від 08 вересня 2018 року, який було укладено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , колегія приходить до висновку, що вказаний договір є змішаним, оскільки містить умови притаманні договору про спільну діяльність (сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль, інтелектуальних і матеріальних засобів, належних сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення спільної фінансової мети випуску та продажу лінійки рідин для електронних сигарет) та умови договору позики (відповідач зобовязався повернути позивачу 20000,0 дол. США у певний строк).

Умови договору позики містяться також у розписці від 08.09.2018 року, яка доводить факт одержання відповідачем від позивача 20000,0 дол. США на умовах повернення вказаної грошової суми у певний строк. У розписці також передбачені штрафні санкції у випадку невиконання відповідачем обовязку з повернення вказаної грошової суми у визначений сторонами строк.

Отже, письмовий договір сторін від 08 вересня 2018 року та розписка відповідача від тієї ж дати містять, зокрема, умови договору позики, за яким відповідач одержав від позивача у позику 20000,0 дол.США, які зобовязався повернути у повному обсязі у строк до 08.03.2019 року, та, у випадку прострочення цього зобовязання, - сплатити позивачу пеню у розмірі 0,25% за кожен день прострочення.

Укладений 08 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір за своєю правовою природою є додатковою угодою до вказаного вище договору від 08 вересня 2018 року (з розпискою) та містить умови, які стосуються правовідносин щодо позики грошових коштів. У ньому, зокрема, зазначено про продовження строку позики грошових коштів в розмірі 10000,00 дол. США (які не повернуті відповідачем позивачу у строк до 08.03.2019 року) на 3 місяці (з 08.05.2019 року по 08.08.2019 року), визначені відсотки за користування позикою (а.с. 7 т. 1).

Саме лише зазначення у договорах від 08 вересня 2018 року та від 08 травня 2019 року словосполучення договір про спільну діяльність не спростовує наведених вище висновків апеляційного суду про існування між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) правовідносин за договором позики грошових коштів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт укладення сторонами у належній простій письмовій формі змішаного договору від 08 вересня 2018 року, який містить, зокрема, умови договору позики; встановивши факт одержання відповідачем у позику 20000,0 дол. США, що підтверджується розпискою, та факт часткового повернення боргу у сумі 10000,0 дол. США; враховуючи укладення сторонами 08 травня 2019 року додаткового договору про повернення відповідачем позивачу залишку заборгованості у розмірі 10000,0 дол. США у строк по 08.08.2019 року, де також передбачено сплату відсотків за користування позикою за період з 08.05.2019 року по 08.07.2019 року у розмірі 7% на місяць від суми 10000,00 дол. США та за період з 08.07.2019 року по 08.08.2019 року у розмірі 10% на місяць; встановивши, що відповідачем умови договору від 08 травня 2019 року не виконані, 10000,00 дол. США із передбаченими угодою відсотками позивачу не сплачені; враховуючи, що позивач за первісним позовом, згідно змісту уточненої позовної заяви, просить стягнути заборгованість у національній валюті, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для сплати відповідачем на користь позивача боргу у розмірі 280524,0 грн., що еквівалентно 10000,0 дол. США станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення від 18 січня 2021 року (10000,0 дол. США х 28,0524 грн. за один долар за курсом НБУ), та 47689,08 грн. відсотків за користування позикою за умовами договору від 08 травня 2019 року за період з 08.05.2019 року по 08.08.2019 року ((10000,0 дол.США х 7% х 2 міс) + (10000,0 дол.США х 10% х 1 міс.) = 1700,0 дол.США х 28,0524 грн. за один долар за курсом НБУ станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення від 18 січня 2021 року).

Крім того, на підставі положень ст. 625 ЦК України, за межами строку дії договору сторін, у період з 09.08.2019 року по 20.03.2020 року (згідно змісту уточнених позовних вимог), підлягають нарахуванню 3% річних від суми простроченого зобовязання 11700,0 дол. США (10000,0 дол.США + 1700,0 дол.США), що дорівнює 6063,81 грн. (216,16 дол. х 28,0524 грн. за один долар за курсом НБУ).

Позовна вимога за первісним позовом про стягнення з відповідача інфляційних витрат на підставі положень ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки позика була передана у іноземній валюті, у відповідності до умов укладеного сторонами договору.

Первісний позов в частині вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди також задоволенню не підлягає, оскільки зазначеними вище договорами відшкодування моральної шкоди не передбачено; позивачем не доведено факт заподіяння йому діями/бездіяльністю відповідача моральної шкоди у будь-якому розмірі; клопотань про надання суду відповідних доказів, витребування доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Доказів щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у звязку з невиконанням умов укладеного сторонами договору в частині правовідносин за угодою про спільну діяльність - суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

З урахуванням наведеного вище, встановивши наявність підстав для сплати відповідачем на користь позивача за первісним позовом 334276,89 грн. (280524,0 грн. + 47689,08 грн. + 6063,81 грн.); враховуючи зміст доводів та вимог апеляційної скарги відповідача; приймаючи до уваги, що позивачем за первісним позовом рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржується; враховуючи положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, де передбачено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, - колегія дійшла висновку про можливість залишення рішення місцевого суду (яким з відповідача на користь позивача стягнуто 287570,20 грн.) без змін, враховуючи, що апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо збільшення розміну грошової суми, яка присуджена до стягнення на користь позивача.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним договору від 08 травня 2019 року, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Як зазначено вище, апеляційним судом встановлено, що договір від 08 травня 2019 року за своєю правовою природою є додатковою угодою до вказаного вище договору від 08 вересня 2018 року (з розпискою) та містить умови, які стосуються правовідносин щодо позики грошових коштів. У ньому, зокрема, зазначено про продовження строку позики грошових коштів в розмірі 10000,00 дол. США (які не повернуті відповідачем позивачу у строк до 08.03.2019 року за договором та розпискою від 08.09.2018 року) на 3 місяці з 08.05.2019 року по 08.08.2019 року, визначені відсотки за користування позикою (а.с. 7 т. 1).

Отже, колегія погоджується з доводами апелянта, що сторонами було укладено, зокрема, договір позики грошових коштів.

Разом з тим, твердження позивача за зустрічним позовом, що договір від 08 травня 2019 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним; доводи, що позивач за первісним позовом примусив ОСОБА_1 підписати вказаний договір, а ОСОБА_1 , в свою чергу, помилявся щодо предмету договору, вважав, що не має обовязку повертати грошові кошти ОСОБА_3 , - є безпідставним, необгрунтованими та суперечать представленим у справі доказам.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Зміст оскаржуваної угоди має чіткі та повністю зрозумілі положення щодо обовязку відповідача за первісним позовом повернути позивачу залишок заборгованості за договором від 08 вересня 2018 року у розмірі 10000,0 дол. США з відсотками.

Доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу підписання ним договору від 08.05.2019 року під психологічним тиском - суду не надано; клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Доказів удаваності, фіктивності оспорюваного правочину суду не надано.

Більше того, як встановлено судом, відповідач за первісним позовом визнає факт одержання від позивача за первісним позовом 20000,0 дол.США та факт повернення позивачу половини вказаної грошової суми. Отже, умови договору від 08 вересня 2018 року (з розпискою) в частині правовідносин позики виконані ОСОБА_3 (відповідачу передані 200000,0 дол.США на умовах повернення вказаної суми у повному обсязі у певний строк) та частково виконані апелянтом (половину від суми позики повернуто кредитору).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що оспорюваний договір від 08.05.2019 року є додатковою угодою до вказаного вище частково виконаного договору від 08 вересня 2018 року (з розпискою), - колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову саме з наведених вище підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні не навів достатнього обгрунтування правових підстав часткового задоволення первісних позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічного позову, не навів належного розрахунку присудженої до стягнення з відповідача грошової суми, що, однак, не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення, законність якого переглядається у межах доводів апеляційної скарги відповідача. Не підлягає скасуванню правильне і справедливе судове рішення з одних лише формальних міркувань. З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку про можливість залишення рішення місцевого суду без змін, враховуючи, що апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо збільшення розміну грошової суми, яка присуджена до стягнення на користь позивача.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова