№ 201/8794/16-ц
провадження 2/201/93/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 13 червня 2016 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою, позовні вимоги не змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивачі у своєму позові та з представниками посилаються на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 її діти, сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали в спадок будинок АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожна; вказана власність зареєстрована, але в цьому домоволодінні мешкає лише відповідачка, вона ж і користується будинком, спорудами і земельною ділянкою; позивачам відповідачка чинить перешкоди в користуванні їх власністю, тому і виникла необхідність в розподілі домоволодіння. Після проведеної судом експертизи вони уточнили свої вимоги і сталять питання про те, що вони фактично не мають можливості мешкати в цьому домоволодінні, будь-які спроби вирішити питання позасудовим шляхом не мали успіху. Позивачі звернулися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Позивачі просили про визначення порядку користування вказаним домоволодінням з урахуванням їх часток власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, стягнути витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги, в тому числі і уточнені визнала, заперечувала проти них через безпідставність і не доведеність, ніяких перешкод позивачам не чинить і на їх власність не претендує, їх права не порушує, вважала за не можливе виділення майна (часток власності) в натурі, як це вказано і в експертизі, навпаки позовом порушуються її права як власника, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивачів і їх представників, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 її діти, сторони (дочки) - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , отримали в спадок будинок АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожна; вказана власність зареєстрована, але в цьому домоволодінні мешкає лише відповідачка, вона ж і користується будинком, спорудами і земельною ділянкою; позивачам, як вони стверджують, відповідачка чинить перешкоди в користуванні їх власністю, тому і виникла необхідність в розподілі домоволодіння. Після проведеної судом експертизи вони уточнили свої вимоги і сталять питання про те, що вони фактично не мають можливості мешкати в цьому домоволодінні, будь-які спроби вирішити питання позасудовим шляхом не мали успіху. Позивачі не мешкають та не зареєстровані у вказаному будинку, не користуються всім вказаним будинком, цей будинок не обслуговують, належним чином поділ в натурі будинку не проводився і не оформлено. Звернулися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Позивачі бажають впорядкувати правовстановлюючі документи та в повному обсязі володіти користуватися та розпоряджатися власним майном. Не вирішення цього питання, на їх думку, обмежує їх права, що змусило їх вирішувати це питання в судовому порядку. Відповідач не має наміру робити будь-які дії, направлені на поділ домоволодіння в натурі. Вирішити в іншому порядку це питання позивачі не можуть, відповідач проти цього заперечує. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивачі вимушені звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів.

Судом з`ясовано, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 її діти, сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали в спадок будинок АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожна; вказана власність зареєстрована, але в цьому домоволодінні мешкає лише відповідачка, вона ж і користується будинком, спорудами і земельною ділянкою.

За клопотанням сторони позивачів була проведена судова будівельна-технічна експертиза, висновки якої свідчать про неможливість виділення в натурі часток власності сторін. Враховуючи висновки вказаної судової від 31 травня 2017 року та проведеної судової оціночно - будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2020 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції, а також те, що при проведенні будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи за № 450/451 /452/453/-20 від 21 вересня 2020 року сторона позивачів уточнила свої позовні вимоги.

Спадщина складається з двох третіх частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці площею 1940 кв. м, (із них 1200 кв. м надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476.), і належало спадкодавцю на підставі: договору купівлі- продажу, посвідченого 27 січня 1982 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під № 166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 18 вересня 2012 року за № 35539397.

Домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. - «А-1», житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та літньої кухні з погребом літ. - «Б»; літньої кухні літ. - «Г»; вбиральні літ. - «Д»; сараю з погребом літ. - «Е»; душу літ. - «К»; споруд: №1-10, І.

Вищезазначене підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 серії ВТА № 025118 зареєстрованого за реєстраційним № 3-1937 від 06 листопада 2012 року, копією витягу з Державного реєстру про державну реєстрацію прав № 36975809 від 26 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 , копією Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 серії ВТА № 025117 зареєстрованого за реєстраційним № 3-1936 від 06 листопада 2012 року, копією витягу з Державного реєстру про державну реєстрацію прав № 36975817 на ім`я ОСОБА_2 ..

На цей час відповідачка ОСОБА_3 користується домоволодінням по АДРЕСА_1 сама і, як стверджують позивачі, всіляко чинить перешкоди користуванню їм своєю власністю, хоча у них є потреба для проживання у ній та користування нею. Відповідачка, на їх думку, не бажає вирішити зазначений спір у досудовому порядку, шляхом укладення договору про порядок користування майном, яке знаходиться у спільній частковій власності, або ж виділення окремих кімнат для проживання позивачів, що не суперечило б вимогам ч. 1 ст. 367 ЦК України, яка регламентує, що: «майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними».

За змістом ст. 317 ЦК України право власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплено Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Цей принцип означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, при цьому закон визначає її як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Відповідно до ст. 358 ч. З ЦК України передбачено, що співвласник має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі ч. 1, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до п. 14 постанови № 20 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Розподіл (порядок користування майном) може бути здійснено і в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання (незалежно від його мотивів) здійснити такий поділ майна, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації цього права будь- яким шляхом.

Такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна і таке право підлягає судовому захисту, так як відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 , серії ВТА № 025118 від 06 листопада 2012 року та копії витягу з Державного реєстру про державну реєстрацію прав № 36975809 від 26 грудня 2012 року, Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , серії ВТА № 025117 від 06 листопада 2012 року та копії витягу з Державного реєстру про державну реєстрацію прав № 36975817 на ім`я ОСОБА_2 , зазначені особи успадкували - 4/9 частки 2/3 частини домоволодіння, господарських будівель та споруд, тобто по 2/9 частки кожна.

Згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 631/632/633/634/17 від 31 травня 2017 року, експертним шляхом було встановлено, що враховуючи планування житлового будинку та вимоги нормативних актів України, що пред`являються для окремих ізольованих квартир, - неможливо виділити в натурі ізольовані частки з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , без порушення норм чинного законодавства України. Тобто, виділення в натурі часток з спільної часткової власності для користування нами - не є можливим.

Враховуючи вказане позивачі уточнили позов і просили визначити порядок користування спільною частковою власністю, а саме: виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумісне користування: житлові кімнати 15.0 кв. м, та 8.8 кв. м, що на плані будинку технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_1 зазначено цифровим відображенням - 1-4 та відповідно - 1-5, а згідно будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2017 року є єдиною кімнатою загальною площею 23.8 кв. м.. При цьому, залишити у користування відповідачці ОСОБА_3 житлові кімнати площею 11.5 кв. м. та 12.8 кв. м. та кімнату площею 6.1 кв. м., що на плані будинку технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_1 зазначено цифровим відображенням - 2-2 та відповідно - 2-3 й 2-1. Загальною площею 30.4 кв. м. Залишити в загальному користуванні всім співвласникам нерухомого майна: літню кухню площею 22.9 кв. м.; погріб - 23.4 кв. м.; літню кухню 11.9 кв. м.; убиральню 1.0 кв. м.; сарай 8.9 кв. м.; погріб 8.9 кв. м.; душ 1.4 кв. м.; сарай 14.5 кв. м.; загальна площа яких складає -102.9 кв.м. Також залишити в загальному користування споруди, а саме: ворота, колодязь, огорожу, тротуар, доріжки та майданчик, трубопровід, фундамент і цоколь, хвіртку.

Земельну ділянку площею 1940 кв. м. - залишити в загальному користуванні, сторонам спору.

Враховуючи висновки судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2020 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції, експертним шляхом, на думку позивачів, визначений можливий порядок виділення в користування позивачам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться у спільній частковій власності позивачів та відповідачки, а саме (додаток №1 на плані визначені у синьому кольору): приміщення 1-5 - (8.8 кв. м.) - житлова кімната; приміщення 1-4-(15.0 кв. м.) - житлова кімната, що разом складає 23.8 кв. м., вартість по приміщенням разом складає 174420.74 гривен.

В загальне користування позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в житловому будинку АДРЕСА_1 виділення 1/2 частки приміщень у прибудові літ. «а1 -1» (додаток № 1 на плані визначені у червоному кольорі), до яких входить: приміщення 1-1 - (5.5 кв. м.) - кухня; приміщення 1-2 - (4.0 кв. м.) коридор; приміщення 1-3 - (3.3 кв. м.) - санвузол; разом складає -12.8 кв. м.. Вартість по приміщенням загального користування 1/2 частини складає 42607.39 гривен.

В загальне користування позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 просять виділити 1/2 частину надвірних будівель та споруд (ворота, колодязь, огорожа, тротуари, доріжки та майданчики, трубопровід, хвіртка, фундамент, цоколь, хвіртка). Загальна вартість частини домоволодіння АДРЕСА_1 що виділяється у користування позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з надвірними будівлями та спорудами складає - 490587 гривен 72 копійки. В користування відповідачці ОСОБА_3 в житловому будинку

АДРЕСА_2 ставиться питання виділити приміщення (додаток № 1 на плані визначений у жовтий колір), а саме: приміщення 2-1 - (6.1 м. кв.) - кухня (прибудова літ. «а-1»); приміщення 2-2 - (11.5 м. кв.) житлова;

приміщення 2-3 - (12.8 м. кв.) житлова, разом складає 30.4 кв. м. Вартість по приміщенню разом складає - 218809 гривен 77 копійок. В загальне користування разом з позивачами відповідачці ОСОБА_3 , в житловому будинку АДРЕСА_1 , виділити 14 частку приміщень у прибудові літ «а1-1» (додаток № 1 на плані визначений у червоному кольорі). Вартість по приміщенням загального користування по 14 частині складає 42607.39 гривен. В загальне користування відповідачці ОСОБА_3 (разом з позивачами) ставиться питання виділити надвірні будівлі та споруди: ганок, літня кухня, погріб і інш. Споруди (ворота, колодязь, огорожа, тротуари, доріжки та майданчики, трубопровід, хвіртка, фундамент, цоколь, хвіртка) вартістю 6183.55 грн. Всього: 273559.58 гривень. Загальна вартість частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що пропонується позивачами для виділення у користування відповідачці ОСОБА_3 з надвірними будівлями та спорудами складає: 534976 гривень 74 копійки.

Судом з`ясовано, що земельна ділянка загальною площею 1940 кв. м. (із них 1200 кв. м. надано згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, та лишки 740 кв. м.) не знаходяться в приватній власності, не є сформованою та немає встановлених меж згідно вимог земельного законодавства та нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, можливо лише встановити порядок користування земельною ділянкою 1200 кв. м. з урахуванням часток співвласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з наданим варіантом встановлення порядку користування житловим будинком, надвірними будівлями та спорудами, згідно якого земельна ділянка загальною площею 1200 кв. м. надається у загальне користування співвласникам: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як свідчать висновки судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2020 року: враховуючи планування житлового будинку літ. «А-1» та прибудов літ «а-1», літ. «а1-1», недостатність площі для встановлення порядку користування домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 невідповідність вимогам державний будівельних норм та нормативної літератури, що пред`являються до окремих ізольованих квартир, неможливо встановити порядок користування частиною домоволодіння АДРЕСА_1 між рівноправними користувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 якщо ця частка складається з приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме: 1-1 (кухня), 1-2 (коридор), 1-3 (санвузол), 1-4 (житлова кімната), 1-5 (житлова кімната), літньої кухні, позначеної в технічному паспорті літерою Б, з погребом під нею, споруд у дворі спільного користування: воріт, колодязю, огорож, тротуару, доріжок та майданчика, трубопроводу, хвіртки, а також фундаменту та цоколю під квартирою АДРЕСА_3 , 2/3 земельної ділянки 1940 кв.м. згідно в тому числі і розподілу в технічному паспорті.

Враховуючи планування житлового будинку літ. «А-1» та прибудова літ. «а-1», літ. «а1-1» недостатність площі для встановлення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , невідповідність вимогам Державних будівельних норм та нормативної літератури, що пред`являється до окремих ізольованих квартир неможливо встановити порядок користування частиною домоволодіння АДРЕСА_1 між рівноправними користувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 якщо ця частка складається з приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме: 1-1 (кухня), 1-2 (коридор), 1-3 (санвузол), 1-4 (житлова кімната), 1-5 (житлова кімната), літньої кухні, позначеної в технічному паспорті літерою Б, з погребом під нею, споруд у дворі спільного користування: воріт, колодязю, огорож, тротуару, доріжок та майданчика, трубопроводу, хвіртки, а також фундаменту та цоколю під квартирою АДРЕСА_3 , 2/3 земельної ділянки 1940 кв. м. згідно в тому числі і розподілу в технічному паспорті.

Позивачі фактично просять у судовому порядку розділити домоволодіння з урахуванням того, що це домоволодіння, на їх думку, складається з двох квартир і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином; квартиру АДРЕСА_4 виділити позивачам, а квартиру АДРЕСА_3 виділити відповідачці. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі вважають, що вони разом зі відповідачкою є власниками всього домоволодіння в рівних частинах на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, які видані 16 жовтня 2012 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті їх матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що після смерті матері сторін відкрилась спадщина лише на 2/3 частини вказаного домоволодіння, яка складається з квартири АДРЕСА_3 загальною площею З6.6 кв.м. (кухня площею 5.5 кв. м., коридор площею 4.0 кв. м., санвузол площею 3.3 кв. м.. житлова кімната площею 15.0 кв. м., житлова кімната 8.8 кв. м.) та господарських будівель і споруд. Інша 1/3 частина домоволодіння - квартира № 2 загальною площею 30.4 кв. м.: кухня площею 6.1 кв. м., житлової кімнати площею 11.5 кв. м., житлової кімнати площею 12.8 кв. м., господарські будівлі і споруди належить особисто відповідачці ОСОБА_3 ще за життя їх матері, а саме з 2008 року на підставі Договору купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко О.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 7307.

Зазначений розподіл домоволодіння на 2/3 частини (квартира АДРЕСА_5 ) був здійснений рішенням Народного суду Жовтневого району м. Дніпропетровська від 12 жовтня 1979 року по справі № 2-563.

Перед придбанням відповідачкою квартири АДРЕСА_4 , її мати, як власник 2/3 частини домоволодіння (квартири АДРЕСА_3 ), відмовилась від пріоритетного права придбання 1/3 частини домоволодіння (квартири АДРЕСА_4 ) та надала нотаріусу відповідну заяву, в якій зазначила, що вона не заперечує та погоджується, щоб саме ОСОБА_3 придбала цю частину домоволодіння.

Факт належності ОСОБА_4 тільки 2/3 частини домоволодіння підтверджується Договором купівлі-продажу від 27 січня 1982 року згідно умов якого мати сторін придбала 2/3 частини жилого будинку у громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а інша 1/3 частина домоволодіння належала громадянці ОСОБА_8 , яка успадкувала її від ОСОБА_9 і у якої придбала вже ОСОБА_3 .. Ці обставини підтверджуються Договором купівлі-продажу 2/3 частини жилого будинку від 27 січня 1982 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори 18 березня 2008 року.

Таким чином, 1/3 частини жилого будинку - квартира АДРЕСА_4 належить особисто відповідачці на підставі вимог ст. 316, 317, 321, 328, 355, 356 ЦК України та договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року.

Отже, за вищезазначених обставин позовні вимоги щодо виділення належної відповідачці квартири АДРЕСА_4 у власність позивачів є необгрунтованим, оскільки ця квартира їх матері ніколи не належала, до складу спадщини вона не входила, а відтак право власності на неї у позивачів не виникало. Тому, заявлені позивачами норми закону, на підставі яких вони обгрунтовують свій позов до наших правовідносин не застосовується, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

У позивачів право на виділ долі в натурі, на підставі ст. 317. 321. 356, 358, 364, 367 ЦК України, виникло лише на частку, яка належала їх матері 2/3 частини домоволодіння, а саме, квартира АДРЕСА_3 загальною площею 36.6 кв. м. (кухня площею 5.5 кв. м., коридор площею 4.0 кв. м., санвузол площею 3.3 кв. м., житлова кімната площею і 5.0 кв. м., житлова кімната 8.8 кв. м.) та господарських будівель і споруд.

Суд враховує і наступне: підраховуючи загальну площу будівель, позивачі роблять помилку, бо вона складає не 102.9 кв. м,, виходячи з наданих даних, а 92.9 кв. м.. Крім того, як вбачається з описової та прохальної частини позову, позивачі зовсім проігнорували нежитлові приміщення кв. 1. Не зрозуміло, як вони пропонують користуватись кухнею (приміщення 1-1), коридором (приміщення 1-2) та санвузлом (приміщення 1-3). Це може в подальшому привести до складнощів, як в користуванні, так і в реалізації права на розпорядження своєю часткою. А тому суд може встановити порядок користування домоволодінням тільки на підставі висновку експерта, оскільки для вирішення цього питання необхідні спеціальні знання у сфері інших, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Ці вимоги передбачені ст. 103 ЦПК України. Для призначення судом експертизи необхідно клопотання сторони по справі, що передбачено ст. 43 ЦПК України. Такого клопотання позивачі не заявляли.

В постанові № 7 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право громадян власності на житловий будинок» зазначено, що суд повинен виносити рішення при визначенні порядку користування домоволодінням тільки відповідно висновку експерта, щоб при визначенні такого порядку користування будинком не обмежувати законні права співвласників. На це звертає увагу і касаційне провадження № 6-3923св 12 та інші.

Отже, суд не може без висновку експерта встановлювати порядок користування в житловому будинку.

Але у вказаному домоволодінні по АДРЕСА_1 вже встановлений порядок користування між 2/3 та 1/3 частками, які насправді є виділеними в натурі: будинок по АДРЕСА_1 ) належав ОСОБА_10 , після смерті якого в 1978 році по 1/3 частині цей будинок успадкували його діти від першого шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 і його друга дружина ОСОБА_12 (свідоцтво про право на спадщину). За позовом дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_6 до їхньої мачухи ОСОБА_12 цей будинок був розділений в натурі Народним судом Жовтневого району м. Дніпропетровська рішенням від 12 жовтня 1979 року по справі № 2-563. За рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_11 та ОСОБА_6 були задоволені і в домоволодінні по АДРЕСА_1 були виділені для ОСОБА_11 та ОСОБА_6 приміщення 1-2, 1-3 площею 23.8 кв. м, веранда а1 (разом з верандою, площа частини склала 36.6 кв.м.), крильце а2, частина сараю «Б» погріб під «Б», вхідні ворота та паркан всього на суму 1230 крб., що склало 2/3 частини домоволодіння з недостачею 86 крб.

В тім же домоволодінні суд виділив ОСОБА_12 в будинку «А-1» приміщення 1-1, 1-4, сіни а-1 (загальною площею 30.4 кв. м), частину сараю «Б» всього на суму 743 крб., що склало 1/3 частину домоволодіння з перевищенням 86 крб. Тобто, розмір отриманих у спадщину частин і виділених судом не співпадав і потребував перерахування. Для роз`яснення рішення суду надана технічна документація на будинок станом на 1979 рік (стор. справи 131), де на технічному плані збереглись цифрові позначення приміщень будинку до розділу на квартири ІНФОРМАЦІЯ_2 та 2. За рішенням суду закладення дверних отворів між виділеними частинами та обладнання нових отворів було покладено на ОСОБА_11 та ОСОБА_6 . Також суд прийняв рішення стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_6 86 крб. за перевищення її 1/3 частини домоволодіння та стягнути з неї судові витрати в сумі 73 крб. 80 коп. на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Рішення Суду вступило в законну силу 25 жовтня 1979 року і до теперішнього часу не призупинялось. Учасники цієї справи після вступу рішення суду в силу виконали всі дії по розділу будинку. ОСОБА_12 сплатила кошти, ніяких скарг з приводу невиконання цього пункту рішення немає, а ОСОБА_11 та ОСОБА_6 здійснили всі переобладнання входів.

Частка ОСОБА_11 та ОСОБА_6 була виділена судом в натурі та всі дії по перебудові в будинку були ними проведені в 1979 році, в договорі купівлі-продажу, що належав матері сторін, від 1982 року вказано, що вони продали матері сторін невиділені в натурі 2/3 частини будинку (хоча в рішенні суду і по факту менше) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1978 року. З невідомих причин рішення суду про розділ домоволодіння не реєстрували. Але воно було повністю виконане і скористались ним як рішенням про встановлення порядку користування, яке в 1979 року в БТІ не фіксувалось. Про те, що рішення не реєструвалось, вказано у відповіді БТІ від 01 жовтня 2018 року № 14456.

Батькам сторін було замало житлової площі і вони самовільно збудували прибудову до своєї частини будинку, довго намагались цю прибудову узаконити, проте 17 грудня 1993 року виконком Жовтневої райради прийняв рішення про її знос, що і було зроблено. Проте ніяких спорів між батьками сторін та ОСОБА_12 з приводу розмірів житлової площі квартир не було.

Після смерті матері відповідачка, для того, щоб виписати її з будинку, отримала в Лоц-Кам`янському територіальному комітеті довідку № 407, де вказувалось, що її мати проживала по АДРЕСА_2 і після її смерті в цій квартирі ніхто не проживає. За такою ж довідкою мати отримувала субсидію. На те, що ОСОБА_12 проживала та мала у власності по АДРЕСА_6 вказує й довідка, надана їй Жовтневою районною Радою народних депутатів. Весь тягар по утриманню цієї квартири лежав на ній.

З 2005 року, оскільки мати сторін на той час залишилась сама і дуже хворіла, відповідачка зі своєю сім`єю взяла на себе догляд за нею та її частиною домоволодіння. Матері на той час було 78 років і жити в приватному будинку без сторонньої допомоги вона не могла. Більше ніхто з боку рідних такого бажання не виявив. В 2008 році (на той час матері сторін виповнилось 80 років), після смерті материної співвласниці будинку ОСОБА_12 , відповідачка викупила її частину будинку у її нащадків, щоб запобігти небажаного сусідства з чужими людьми та щоб мати кращу змогу доглядати хвору матір, і разом з чоловіком стала там жити. З правом власності, згідно ст. 358 ЦК України, до неї разом з договором купівлі-продажу перейшов і порядок користування часткою - кв. 2, як порядок користування встановлений судом, що був сталим тривалий час.

В своїй частині будинку відповідачка провела ремонт: замінила котел, систему опалення, вікна, підлогу, покрівлю, відремонтувала й літню кухню «Г» та сарай «Е», підтримувала в порядку і мамину частину (фарбувала, клеїла шпалери і таке інше). Та, оскільки мати дуже хворіла, вона намагалась забезпечити їй максимально спокійні умови життя. Такий порядок користування зберігався до самої смерті матері, яка сталась на 84-у році її життя, 28 січня 2012 року. Цей же порядок користування показаний і в технічному паспорті від 2012 року. І сьогодні відповідачка окремо сплачує рахунки на кв. АДРЕСА_7 . Таким чином, кв. ІНФОРМАЦІЯ_2 ніколи не була ні у власності, ні у користуванні їх матері.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням - є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), та ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті.

Крім того, у випадку необхідності технічного обслуговування та ремонту будівель та споруд надати можливість співвласникам доступ до них, а враховуючи що земельна ділянка загальною площею 1940 кв. м. (із них 1200 кв. м. надано згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 № 476, та лишки 740 кв. м.) не знаходиться у приватній власності, не є сформованою та не має встановлених меж згідно вимог земельного законодавства та нормативно - правових актів з питань землеустрою та землекористування, можливо лише встановити порядок користування земельною ділянкою площею 1200 кв. м. з урахуванням часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з наданим варіантом встановлення порядку користування житловим будинком, надвірними будівлями та спорудами, згідно якого земельна ділянка загальною площею 1200 кв. м. надається у загальне користування співвласникам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи планування житлового будинку літ. «А-1» та прибудов літ. «а-1», літ. «аі-і», недостатність площі для встановлення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , невідповідність вимогам Державних будівельних норм та нормативної літератури, що пред`являються до окремих ізольованих квартир, неможливо встановити порядок користування частиною домоволодіння АДРЕСА_1 між рівноправними користувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 якщо ця частина складається з приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме: 1-1 (кухня), 1-2 (коридор), 1-3 (санвузол) 1-4 (житлова кімната), 1-5 (житлова кімната), літньої кухні, позначеної в технічному паспорті літ. Б, з погребом під нею, споруд у дворі спільного користування: воріт, колодязю, огорож, тротуару, доріжок та майданчика, трубопроводу, хвіртки, а також фундаменту та цоколя під квартирою АДРЕСА_3 , 2/3 земельної ділянки 1940 кв. м., згідно в тому числі і розподілу в технічному паспорті.

Враховуючи планування житлового будинку літ. «А-1» та прибудов літ. «а-1», літ. «аі-і», недостатність площі для встановлення порядку користування домоволодінням АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , невідповідність вимогам Державних будівельних норм та нормативної літератури, що пред`являються до окремих ізольованих квартир, неможливо встановити порядок користування частиною домоволодіння АДРЕСА_1 між рівноправними користувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 якщо ця частина складається з приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме: 1-1 (кухня), 1-2 (коридор), 1-3 (санвузол) 1-4 (житлова кімната), 1-5 (житлова кімната), літньої кухні, позначеної в технічному паспорті літ. Б, з погребом під нею, споруд у дворі спільного користування: воріт, колодязю, огорож, тротуару, доріжок та майданчика, трубопроводу, хвіртки, а також фундаменту та цоколя під квартирою АДРЕСА_3 , 2/3 земельної ділянки 1940 кв. м., згідно в тому числі і розподілу в технічному паспорті.

Загальна вартість частини домоволодіння АДРЕСА_1 що виділяється у користування відповідачці ОСОБА_3 з надвірними будівлями та спорудами згідно поставленого питання складає: 534 976.74 грн.

Для розрахунку компенсацій між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в грошовому еквіваленті відповідно до проведеного варіанту встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами необхідно провести розрахунок часток у праві власності співвласників.

Згідно перерахунку часток частка співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 складатиме - 4/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , частка співвласника ОСОБА_3 - 5/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Реальна частка при даному варіанті встановлення порядку користування для співвласників 4/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) складає - 48/100. Ідеальна частка 4/9 в грошовому еквіваленті складає - 455 806,42 грн.

Різниця між ідеальною та реальною частками співвласників домоволодіння АДРЕСА_1

( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) за результатами розрахунків складає - 34 781.29 грн. Сума у розмірі 34 781.29 грн. (з округленням) може бути визначена судом як грошова

компенсація на користь співвласника 5/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . У випадку необхідності технічного обслуговування та ремонту будівель та споруд

надати можливість співвласникам доступ до них. Реальна частка при даному варіанті встановлення порядку користування для співвласників 5/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ( ОСОБА_3 ) складає - 52/100. Ідеальна частка 5/9 в грошовому еквіваленті складає - 569 758.03 грн.

Різниця між, ідеальною та реальною частками співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 ( ОСОБА_3 ) за результатами розрахунків складає - 34 781.29 грн. Сума у розмірі 34 781.29 грн. (з округленням) може бути визначена судом як грошова компенсація на користь співвласника 5/9 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Однак сторона позивачів не ставить питання про це і не заявляє відповідні позовні вимоги, не ставиться стороною позивачів і питання про усунення перешкод в користування їх часткою власності у вказаному домоволодінні, а відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивач вказує на те, що закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України норма не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15, постанові Верховного Суду по справі № 676/4876/17 від 31 жовтня 2019 року.

Крім того, за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною.

Позивачі не мешкають та не зареєстровані у вказаному будинку, не користуються всім вказаним будинком, цей будинок не обслуговують, належним чином поділ в натурі будинку не проводився і не оформлено.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. А згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволення позовних вимог.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачі таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляли.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилаються позивачі у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392, 1216, 1218 ЦК України, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до

ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 17 березня 2021 року.

Суддя -