Постанова

Іменем України

18 березня 2021 року

м. Київ

справа № 372/4276/14-ц

провадження № 61-17874св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - заступник начальник відділу Обухівського міськрайонного

відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прізов Вадим Ігорович,

заінтересована особа - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року під головуванням судді Кравченко М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Березовенко Р. В., Суханової Є. М. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії заступника начальника відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прізова Вадима Ігоровича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

27 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою про визнання протиправними дій заступника начальника Обухівського міськрайонного відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прізова В. І. щодо винесення постанов щодо відкриття виконавчого провадження та арешту коштів боржника від 20 листопада 2019 року, 05 грудня 2019 року, 20 листопада 2019 року та просить їх скасувати.

Скаргу обґрунтовує тим, що в кінці грудня 2019 року вона під час проведення електронної банківської операції ( транзакції ) щодо проведення коштів через систему «Privat-24» дізналась, що її рахунок ( фізичної особи підприємця та пенсійний рахунок ) заблоковано на підставі рішення заступника начальника відділу Обухівського ВДВС ГТУ юстиції у Київській області Прізова В. І.

28 грудня 2019 року вона звернулась із письмовою заявою про ознайомлення з матеріалами двох виконавчих проваджень № 60652665 та № 60653008, які знаходяться в провадженні у державного виконавця - заступника начальника відділу Обухівського ВДВС ГТУ юстиції у Київській області Прізова В. І., та ознайомилась з вказаними виконавчими провадженнями 09 січня 2020 року.

Вважає постанови державного виконавця протиправними, оскільки вони винесені в порядку виконання судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Тому вона просить постанову про відкриття виконавчого провадження № 60652665 від 20 листопада 2019 року, постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 60652665 від 05 грудня 2019 року та постанову про відкриття виконавчого провадження № 60653008 від 20 листопада 2019 року, винесені заступником начальника відділу Обухівського ВДВС ГТУ юстиції у Київській області Прізовим В. І. визнати протиправними та скасувати їх.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року без змін.

Приймаючи ухвалу про залишення без задоволення скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що будь-яких порушень чинного законодавства при ухваленні зазначених постанов, в тому числі і вказаних у скарзі ОСОБА_1 державним виконавцем не було допущено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кубрак О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким: визнати незаконними дії державного виконавця Прізова В. І. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 60652665 від 20 листопада 2019 року та скасувати незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження № 60652665 від 20 листопада 2019 року; визнати незаконними дії державного виконавця Прізова В. І. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 60653008 від 20 листопада 2019 року та скасувати незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження № 60653008 від 20 листопада 2019 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було належним чином оцінено зібрані у справі докази, адже обставина завершення виконавчого провадження № 60653008 матеріалами справи не доведена, а суди обох попередніх інстанцій цієї обставини не перевірили.

Представник заявника зазначає, що постанови про відкриття виконавчих проваджень № 60653008 та № 60652665 від 20 листопада 2019 року суперечать нормам Закону України «Про виконавче провадження», адже виконавчі документи пред`явлено до виконання з пропуском строку. У виконавчих листах № 372/4276/14-ц зазначено строк пред`явлення до виконання - 1 рік, виконавчі листи видано місцевим судом 20 травня 2015 року. Відповідно до відміток на зворотній стороні виконавчих листів 29 грудня 2016 року виконавчі документи були повернені стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно стягувач пред`явив їх до виконання 19 листопада 2019 року, тобто з пропуском строку звернення, а тому підстав для винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень державний виконавець не мав, а повинен був їх повернути стягувачу.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Обухівського районного суду Київської області.

15 січня 2021 року цивільна справа № 372/4276/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 листопада 2014 року Обухівським районним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі №2-1427/14, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 74 328,03 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 11 серпня 2014 року, становить 937 035,31 грн.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» сплачений судовий збір в сумі 3 654 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2014 року залишено без змін.

На підставі цього судового рішення 20 травня 2015 року Обухівським районним судом Київської області стягувачу було видано два виконавчих листа із зазначенням терміну пред`явлення в один рік.

20 листопада 2019 року постановою заступника начальника Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області юстиції Прізовим В. І. було відкрито виконавче провадження № 60652665 з примусового виконання виконавчого листа № 372/4276/14-ц, виданого 20 травня 2015 року Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 937 035,31 грн.

Того ж дня, постановою заступника начальника Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області юстиції Прізовим В. І. було відкрито виконавче провадження №60653008 з примусового виконання виконавчого листа № 372/4276/14-ц, виданого 20 травня 2015 року Обухівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» судового збору в сумі 3 654 грн.

05 грудня 2019 року постановою заступника начальника Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області юстиції Прізовим В. І. накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 60652665.

Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі провадження № 60652665 та № 60653008, постановами заступника начальника Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області юстиції Прізовим В. І. від 27 лютого 2020 року були завершені, а виконавчі листи - повернуті стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час видачі виконавчих листів) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у цій же редакції) передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі, якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.

Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15 (провадження № 61-5664св19).

Частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчі листи, були повернені стягувачу 29 грудня 2016 року на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на час набрання чинності Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - 05 жовтня 2016 року вони перебували на виконанні, а тому доводи касаційної скарги про пропуск стягувачам строків пред`явлення виконавчих документів до виконання та відсутності у державного виконавця підстав для винесення оскаржуваних постанов не заслуговують на увагу.

Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», оскільки вони застосовується до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом, тобто до 05 жовтня 2016 року, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення скарги в частині оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень колегія суддів вважає правильними.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами не було належним чином оцінено зібрані у справі докази, адже обставина завершення виконавчого провадження № 60653008 матеріалами справи не доведена, а суди обох попередніх інстанцій цієї обставини не перевірили з тих підстав, що факт завершення виконавчого провадження № 60653008 підтверджується матеріалами справи (а. с. 228 том 1), що було встановлено судами обох попередніх інстанцій .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Інші аргументи, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та їм надана належна правова оцінка.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький