Ухвала

18 березня 2021 року

м. Київ

справа № 752/20569/18

провадження № 61-3556ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним вище позовом у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила, а саме: усунути перешкоди у користуванні нею та її малолітньою дочкою житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передати їй ключі від вхідних дверей у це приміщення; виселити ОСОБА_4 , який самоправно зайняв спірне житлове приміщення, з вказаного житлового приміщення без надання іншого житла; визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази дійсного фактичного проживання у спірному житловому приміщенні позивача з дитиною із листопада 2016 року, наявності потреби у користуванні вказаним приміщенням та перешкоджання у такому користуванні відповідачами з моменту примусового вселення. Навпаки, матеріали справи свідчать про відсутність інтересу позивача саме у фактичному та дійсному користуванні кімнатою, а із серпня 2017 року її інтерес полягав лише у зверненнях до відповідного підприємства із заявами на предмет складення актів про не проживання відповідача ОСОБА_1 у вказаному житловому приміщенні. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення, невизнання або оспорювання відповідачами її суб`єктивного права, а саме права на користування спірним житловим приміщенням, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року в частині залишення без задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користування ОСОБА_2 та її малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надати їм постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення. Виселити ОСОБА_4 з житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року залишено без змін.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, що надійшла 05 березня 2021 року, в якій заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга містить клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень із зазначенням того, що поштою повний текст оскаржуваного судового рішення заявник отримав 02 лютого 2021 року, не надавши, при цьому, на підтвердження жодних документів.

Частинами першою та другою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Оскільки, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у такому його елементі як правова визначеність, тому, заявнику належить надати докази на підтвердження поважності причин пропуску цього строку із зазначенням дати первинного отримання копії оскаржуваного судового рішення.

Отже, ОСОБА_1 не надав доказів дати отримання або не отримання копії судового рішення апеляційної інстанції, а саме: поштового конверта (або його копії) суду апеляційної інстанції з трек-номером поштового відправлення копії судового рішення апеляційної інстанції на адресу заявника або підтверджуючих документів про не надіслання або не отримання заявником копії оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відтак, підстави, що наведені заявником щодо поновлення строку вважаються судом неповажними, що відповідає статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Отже подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження.

Разом з цим, частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює розгляд питання про відкриття касаційного провадження.

У зв`язку із наведеним, заявнику необхідно надати до суду касаційної інстанції, а саме: документи на підтвердження підстав пропуску строку на касаційне оскарження; виправлену касаційну скаргу із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбачених (передбаченої) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав); надати копії касаційної скарги з доданими до неї документами відповідно до кількості учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги місячний строк, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян