КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Миколаєць І.Ю.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3701/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року відкрито провадження (а.с.25-26).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва, відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року з підстав виключної підсудності.).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року справу прийнято до провадження.

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву про поділ майна подружжя. У позові просив визнати за ним та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за кожним. Квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що 01 липня 2015 року він заключив інвестиційний договір №7254/037-2-В3 з ТОВ «Компанія управління активами «ІФК» на будівництво житлової квартири АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки №841/0610-15с від 06 жовтня 2015 року позивач повністю сплатив кошти у сумі 1567235,54 грн . Як зазначено у довідці, на дату видачі довідки зобов`язання Інвестора щодо сплати грошових коштів за договором є виконаними повністю та належним чином .( а.с. 19)

Відповідно до Договору відступлення права вимоги до Інвестиційного договору №7254/037-2-В3 від 01 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 відступив на користь ОСОБА_2 належні йому права та обов`язки за інвестиційним договором і вийшов з вищевказаного договору, а відповідачка вступила в даний договір як інвестор. Договір відступлення права вимоги укладений 20 травня 2016 року (а.с. 20-21 ).

Оскільки відповідачка отримала вказане майно за час шлюбу, то посилаючись на норми ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України позивач вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, і просив поділити вищевказану квартиру, визначивши розмір часток по 1/2 кожній із сторін.

У відзиві на позов, відповідачка зазначає, що шлюбні стосунки з позивачем були припинені до укладання договору відступлення. Також зазначається, що відповідачка передала позивачеві 30 000 доларів США з власних коштів для того, що позивач передав їй право вимоги за інвестиційним договором №7254/037-2-В3.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права, та постановити нове рішення, яким задовольнити позов. В апеляційній скарзі зазначав, що квартира придбана за спільні кошти, а відтак є спільним майном.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 04 березня 2021 року, 11 березня 2021 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи.

Судові повістки сторонам вручені відповідно до вимог ч.8 ст 128 ЦПК України .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач та її представник, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, а тому підстави в вважати їх неявку до суду поважною, відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 21 січня 2014 року зареєстрували шлюб (а.с. 10).

Між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія управління активами «ІФК» 01 липня 2015 року був укладений інвестиційний договір №7254/ 037-2-В3 на будівництво житлової квартири АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки №841/0610-15с від 06 жовтня 2015 року позивач повністю сплатив кошти у сумі 1567235,54 грн . Як зазначено у довідці, на дату видачі довідки зобов`язання Інвестора щодо сплати грошових коштів за договором є виконаними повністю та належним чином .( а.с. 19)

Відповідно до Договору відступлення права вимоги до Інвестиційного договору №7254/ 037-2-В3 від 01 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 відступив на користь ОСОБА_2 належні йому права та обов`язки за інвестиційним договором і вийшов з вищевказаного договору, а відповідачка вступила в даний договір як інвестор. Договір відступлення права вимоги укладений 20 травня 2016 року (а.с. 20-21 ).

Між ТОВ «Компанія з управління активами « ІФК» та ОСОБА_2 укладено 20 травня 2016 року договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 1 590 152, 56 грн. Як зазначено у договорі, відчужувана квартира належить продавцю (ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК») на праві власності, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві 24 березня 2016 року ) (а.с. 154).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року шлюб між сторонами розірваний (а.с. 76-77). Вказаним рішенням встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з лютого 2016 року. Вказане рішення ОСОБА_1 не оскаржував, рішення набрало законної сили.

Відповідно до вимог норм ч.4 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сімґєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За загальним правилом ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Відповідно до ч.6 ст. 57 Сімейного Кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як видно із матеріалів справи , та не спростовано позивачем, відповідно до інвестиційного договору сторони набули право на майнові права , а не право власності на квартиру . Укладення договору про передачу майнових прав (Договір відступлення права вимоги) між подружжям під час шлюбу не суперечить вимогам ст. 64 Сімейного Кодексу України , якою визначено ,що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно до вказаного договору відбувся перехід права власності на майнові права до одного із подружжя.

Враховуючи норми Сімейного Кодексу України, та ту обставину, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири , 20 травня 2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинили шлюбні стосунки із лютого 2016 року, тому висновок суду ,що квартира не є спільною сумісною власністю, і придбана одноосібно відповідачкою є обґрунтованим .

Позивач ОСОБА_1 не надав на суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги, що суд не мав приймати до уваги рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки він не був присутнім під час розгляду справи, є безпідставними, враховуючи що рішення суду набрало законної сили , і позивачем в установленому законом порядку не було оскаржено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16 березня 2021 року.

Головуючий

Судді