Справа № 362/4881/19
Провадження № 2/362/285/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ковбеля М.М.,

з участю секретаря - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо первинного набуття права власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним фіктивний правочин, який полягає у активній дії - передання ОСОБА_3 ОСОБА_2 права користування земельною ділянкою площею 0, 08 га по АДРЕСА_1 та передання їй права стати власником збудованого ОСОБА_3 будинку і земельної ділянки під забудову площею 0,08 га по АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач просить визнати недійсними правові акти, які базуються на фіктивному правочині, а саме:

- протокол засідання виконавчого комітету Главахівської сільської ради депутатів трудящих Васильківського району Київської області від 24 січня 1972 року в частині, що стосується порушення питання про передання земельної ділянки по АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 ОСОБА_2 ;

- наказ директора господарства ВНІЦ від 05 лютого 1972 року про передання в користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 ОСОБА_2 ;

- рішення виконкому Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 22 березня 1979 року, яким відмінено рішення виконкому від 08 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_3 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 та переоформлення у архітектора району проектно - технічної документації на продовження будівництва житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 ;

- акт, затверджений архітектором Васильківського району про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, датований 15 березня 1979 року;

- свідоцтво виконавчого комітету Васильківської районної ради народних депутатів Київської області на забудову індивідуальної садиби по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 16 квітня 1979 року;

- акт державної приймальної комісії виконавчого комітету ради народних депутатів Київської області про прийняття до експлуатації індивідуального домоволодіння від 25 квітня 1979 року, яким прийнято до експлуатації будинок по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 ;

- рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області №176 від 16.07.1979 року;

- свідоцтво, видане виконавчим комітетом Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області про право особистої власності від 03 серпня 1979 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 .

Також позивач просить встановити факт здійснення будівництва житлового будинку в період із 1970 по 1979 роки на земельні ділянці площею 0,08 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_3 за законом на все майно та усі спадкові права, в тому числі на право власності на збудований ним волинок розташований на земельній ділянці площею 0, 08 га по АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок збудований її покійним чоловіком ОСОБА_3 , розташований на земельній ділянці площею 0,08 га по АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спадкодавець ОСОБА_3 , який є її чоловіком, на початку 1970 року, отримав від Глевахської сільської ради депутатів трудящих Васильківського рійону Київської області, земельну ділянку розміром 0, 08 та під індивідуальну забудову житлового будинку по АДРЕСА_1 . Як зазначає позивач, в цей же 1970 рік, ОСОБА_3 , разом із своєю дружиною ОСОБА_1 , власними силами і за власні кошти розпочали будівництво житлового будинку за вказаною адресою: АДРЕСА_1 . Проте, в 1972 році, ОСОБА_1 запропонували місце роботи двірником у Києві. За тогочасним радянським законодавством, яке діяло в ті часи, щоб влаштуватися на роботу у Києві двірником, та в перспективі отримати від держави квартиру та отримати відповідну київську прописку, неможна було мати власність в іншій місцевості. А тому, як стверджує позивач, відповідно перед подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (як чоловіком і дружиною, тобто сім`єю) стало питання про переоформлення права користування земельною ділянкою оформлення в перспективі будинку по АДРЕСА_1 , коли його буде добудовано, на когось із рідних, щоб мати паралельну можливість ОСОБА_1 влаштуватися на роботу в Києві двірником, стати в чергу на квартиру, отримати квартиру в Києві і прописатися в ній.

В зв`язку з чим, ОСОБА_3 вирішив тимчасово передати своє право користування на земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_1 на свою молодшу сестру ОСОБА_2 , якій на той час було 19 років.

Однак, на думку позивача, у відповідачки виник злочинний корисливий план заволодіння майном сім`ї брата, та остання відмовилася повертати будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 .

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, в ньому наведених, просили задовольнити.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що як вбачається з інвентаризаційної справи № 592 технічна документація на будинок АДРЕСА_1 оформлена на відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з рішенням виконкому Глевахівської селищної ради від 22 березня 1979 року, рішення виконкому від 8 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_3 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 відмінено, вирішено про переоформлення проектно-технічної документації на продовження будівництва вищезазначеного будинку на ім`я відповідача.

У відповідності до акту від 15 березня 1979 року, на підставі витягу з наказу дослідно-виробничого господарства № 9 від 5 лютого 1972 року відповідачеві встановлені в натурі межі присадибної земельної ділянки площею 800 кв.м. по вул. Лермонтова для будівництва індивідуального жилого будинку

Як вбачається із свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, документ виданий на підставі рішення виконавчого комітету Васильківської районної ради № 114 від 16 квітня 1979 року.

У відповідності до рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 176 від 16 липня 1979 року, яким затверджений акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25 квітня 1979 року на ім`я відповідача, та свідоцтва про право власності від 3 серпня 1979 року право власності на спірний будинок належить ОСОБА_2 .

Як вбачається з виписки із рішення №15 від 26.01.1988 року ОСОБА_2 надано дозвіл на побудову перегородки в спірному житловому будинку.

Крім того, рішенням Глевахівської селищної ради №565-26-IV від 09.09.2005 року, відповідачу передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,02 га, яка прилягає до її присадибної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №3626739/15-ц від 04.02.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , до ОСОБА_2 , третя особа - відділ опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації, про визнання право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.12.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017 року, вищезазначене рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №3626739/15-ц від 04.02.2016 року залишено без змін, оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 на законних підставах належить на праві власності ОСОБА_2 , яка від права власності на будинок не відмовлялася

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Як вбачається із спадкової справи №71/2016 щодо майна померлого ОСОБА_3 , зокрема заяви ОСОБА_1 та довідки центру комунального сервісу, ОСОБА_3 з 20.01.1984 року і по день смерті проживав і був прописаний за адресою: АДРЕСА_2 .

Що стосується показів свідків, то вони є непослідовними, суперечать один одному, а тому оцінюються судом критично і не можуть бути прийняті до уваги.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Під час розгляду справи позивач не довела належними та допустими доказами, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено фіктивнивний правочин, під час якого був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчудження (передавання) ОСОБА_1 майна та неправомірного набуття права власності на спірне майно відповідачкою, а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумції правомірності правочину.

Більш того, Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №3626739/15-ц від 04.02.2016 року, яке набрало законної сили встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 на законних підставах належить на праві власності ОСОБА_2 , яка від права власності на будинок не відмовлялася.

А тому, позовні вимоги в частині визнання недійсними правових актів, які базуються на фіктивному правочині, теж не знайшли свого підтвердження, та грунтуються виключно на припущеннях позивача.

У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положення ст.ст.1216-1218,1258,1261 ЦК України зазначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування може здійснюватися за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. визначено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Разом з тим, позивачем не надано доказів здійснення будівництва житлового будинку в період із 1970 по 1979 роки на земельні ділянці площею 0,08 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , а також, що спірний житловий будинок на праві власності належав спадкодавцю ОСОБА_3 , а тому спірний будинок не входить до складу спадщи після померлого ОСОБА_3 .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 261, 263-268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Ковбель