Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 942/1146/20-ц

Провадження № 2-о/408/63/21

16 березня 2021 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Булгакової Г.В.

при секретарі - Ришковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Біловодськ Луганської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Компанієць Вячеслав Валерійович, заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Компанієць В.В. звернулася до Біловодського районного суду Луганської обасті із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту перебування на утриманні чоловіка, посилаючись на наступне.

03 лютого 1966 року Ленінською селищною радою м.Свердловськ Луганської області було зареєстровано шлюб між заявником та ОСОБА_2 , про що було учинено актовий запис № 11.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Довжанськ (Свердловськ) Луганської області чоловік заявника ОСОБА_2 помер. За життя він отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перебуваючи на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області.

Заявник зазначила, що також отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка має мінімальний розмір, та є явно недостатньою для покриття потреб заявника на підтримання стану здоров`я, оскільки вона має ІІ групу інвалідності з 13 квітня 1999 року, встановлену безстроково.

Після смерті чоловіка заявник звернулася до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою про призначення їй пенсії відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з втратою годувальника, однак їй було відмовлено з мотивів відсутності документального підтвердженого факту її перебування на утриманні чоловіка.

В обґрунтування заявлених вимог стосовно встановлення факту перебування на утриманні заявник зазначила, що вони з померлим ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 1966 року і проживали разом до смерті чоловіка в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет. Чоловік отримував пенсію, яка значно перевищувала розмір отриманої нею пенсії, що слідує з довідок про розмір пенсії заявника та померлого чоловіка. Тому дохід чоловіка об`єктивно був постійним і основним джерелом засобів існування їх родини, але неможливість підтвердження факту перебування на утриманні стає перепоною заявникові в реалізації свого права на оформлення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Тому з метою встановлення вищевказаного факту, необхідного для звернення за оформленням пенсії у зв`язку з втратою годувальника, заявник вимушена була звернутися із вищезазначеною заявою до суду. Просить встановити факт перебування заявника на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_2 .

В судовому засіданні заявник та її представник адвокат Компанієць В.В. підтримали заяву та просили її задовольнити в повному об`ємі, встановивши факт перебування заявника на утриманні чоловіка. Зазначили також, що факт перебування заявника на утриманні чоловіка може підтвердити свідок ОСОБА_3 .

Заінтересована особа Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання свого представника не направила, надавши суду відзив та заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти вимог, викладених у заяві, заперечує.

Вислухавши заявника, його представника та свідка, а також вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень статті 293, 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. До членів сім`ї , які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, подаються, зокрема довідка про склад сім`ї померлого годувальника, документи про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка заявник ОСОБА_1 суду пояснила, що з 03 лютого 1966 року до 16 квітня 2020 року проживала в шлюбі з ОСОБА_2 за однією адресою, вони мали спільний сімейний бюджет та вели разом господарство. Отримує пенсію, яка має мінімальний розмір, та є явно недостатньою для покриття потреб заявника на підтримання стану здоров`я, оскільки вона має ІІ групу інвалідності з квітня 1999 року, встановлену безстроково. В зв`язку з цим пенсія її чоловіка в розмірі понад 14 тис. грн за його життя фактично була для заявника основним та постійним джерелом витрат коштів для придбання ліків, продуктів харчування, оплати комунальних послуг, тощо.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він давно знайомий з родиною позивача, підтримував з подружжям ОСОБА_4 добрі стосунки, часто був у них в гостях. Стверджує, що останні, перебуваючи в шлюбі, фактично проживали весь час разом за однією адресою, мали спільний бюджет, разом вели господарство. Зазначив, що позивач ОСОБА_5 має захворювання та інвалідність, що потребує значних витрат на ліки, які не покриває невелика за розміром пенсія заявника. Вказав, що з цих причин чоловік заявника ОСОБА_6 , який за життя отримував значно більшу пенсію - понад 14 тис. грн., повністю фінансово забезпечував потреби дружини в ліках та харчуванні, тобто фактично утримував її до часу його смерті.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №188, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Довжанськ Луганської області.

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Ленінською селищною радою м.Свердловськ Луганської області, слідує, що між заявником ОСОБА_7 та ОСОБА_2 03 лютого 1966 року зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 11.

Відповідно до копії довідки від 08 червня 2018 року № 3374 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та, як внутрішньо-переміщена особа, зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Копіями паспорту заявника ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 16 січня 1998 року та паспорту її чоловіка ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 14 січня 1998 року, також підтверджується, що вони зареєстровані за однією адресою - АДРЕСА_1 .

З довідки про доходи № НОМЕР_5 , виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, слідує, що розмір пенсій, які отримала заявник ОСОБА_1 за період січня-квітня 2020 року щомісячно становить 2090,85 грн, травня-серпня 2020 року 2190,85 грн, вересня-листопада 2020 року 2223,56 грн та грудня 2020 року 2223,84 грн.

Відповідно до довідки від 27 квітня 1999 року № 012608, виданої заявнику онкологічною МСЕК, останній з 12 квітня 1999 року встановлено ІІ групу інвалідності безстроково.

Згідно довідки про доходи № 277 0718, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, розмір пенсії, яку за життя отримував ОСОБА_2 , становить 14270,27 грн.

На час смерті ОСОБА_2 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив 1638,00 гривень.

Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення, зокрема, для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

При вирішенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні суд враховує, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.

Суд не бере до уваги посилання заінтересованої особи про відсутність факту утримання заявника її чоловіком, оскільки вона отримувала пенсію у більшому розмірі, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» для осіб, які втратили працездатність, оскільки спеціальний закон встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із розміром отримуваної ними пенсії.

Судом встановлено, що одержувана заявником пенсія своїм розміром суттєво не відрізняється від встановленого законом прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Відсутність інших постійних джерел для існування, хвороба. яка потребує постійних витрат на придбання ліків, та матеріальна допомога, яку отримувала заявник за життя чоловіка, щомісячний дохід якого у сім разів (14270,27 гривень проти 2223,84 гривень) перевищував порівняний з прожитковим мінімумом для непрацездатних осіб дохід самої заявниці, дають цілком обґрунтовані підстави розцінювати матеріальну допомогу чоловіка, як основне і постійне джерело засобів для існування заявника.

Таким чином, вислухавши покази заявника, її представника та свідка, дослідивши свідоцтво про одруження, довідки про розміри пенсій, які отримували ОСОБА_2 і заявник ОСОБА_1 , та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що допомога з боку чоловіка для заявника об`єктивно була основним і постійним джерелом засобів до існування.

Далі, згідно п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Заявником на підтвердження своїх доводів факту перебування на утриманні померлого годувальника та спільного з ним проживання надано суду акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті № 4, який виданий 08 червня 2020 року установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з якого вбачається, що заявник ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку документу, виданому на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного.

Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Довжанськ(Свердловськ) є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданому на непідконтрольній Україні території, та надає йому оцінку разом з іншими доказами по справі.

При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Отже, враховуючи, що встановлення даних фактів має для заявника юридичне значення та заявник не може в інший спосіб реалізувати свої права, оскільки на даний час вона позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт перебування на утриманні померлого чоловіка, в той же час судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами факт перебування заявника ОСОБА_1 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 , суд вважає за можливе задовольнити заяву про встановлення факту перебування на утриманні.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 258, 259, 263-265, 319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Біловодський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Г.В. Булгакова