Справа № 618/73/21
Провадження № 2/618/27/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року

Дворічанський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Буніна Є.О.,

за участю секретаря судового засідання Кучеренко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в cмт Дворічна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Токарівка Дворічанського району Харківської області померла ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину після смерті свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та яка проживала і була зареєстрована разом із померлим на день його смерті. Після смерті ОСОБА_3 залишилась земельна частка (пай) серії ХР №0098761, на підставі вищевказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я померлого ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р1 №709526 від 14.12.2001 розміром 6,76 га. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений Токарівською сільською радою Дворічанського району Харківської області, відповідно до якого, все майно, яке їй належало, вона заповідає ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_2 в Дворічанський державній нотаріальній конторі Харківської області заведено спадкову справу № 92/2016 за заявою ОСОБА_1 , та відповідно з моменту відкриття якої він прийняв спадщину, в тому числі і право на земельну ділянку згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №709526 від 14.12.2001. На підставі рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року спадщину було визнано відумерлою, чим було порушено право власності спочатку ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_1 . ОСОБА_1 звернувся до Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину. Проте йому було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.12.2020 № 811/02-31. Позивач звертав увагу на те, що ОСОБА_2 проживала постійно з померлим ОСОБА_3 на момент смерті, тому вона автоматично прийняла спадщину та для прийняття спадщини їй не потрібно звертатись в нотаріальну контору. Рішення суду по справі 618/965/14-ц грубо порушує право власності осіб, що мають право на спадкування за законом, зв`язку з чим звернувся до суду.

Представник позивача ОСОБА_4 усудове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача Дворічанський селищний голова Куп`янського району Харківської області Турбаба Г.Г. в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, просила справу розглянути за відсутності представника селищної ради.

17 лютого 2021 року представник відповідача Дворічанський селищний голова Куп`янського району Харківської області Турбаба Г.Г. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, оскільки спадщина, на яку позивач просить визнати право власності, за рішенням суду визнана відумерлою. Рішення суду про визнання спадщини відумерлою не скасовано, право власності територіальної громади на нерухоме майно не оспорено, тому відповідач вважав, що у позивача відсутні підстави для визнання права власності на спірне майно.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2001 року (а. с. 6-8).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Токарівка Дворічанського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 04 квітня 2016 року (а. с. 10).

З довідки, виданої виконавчим комітетом Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 29.11.2017 № 511, вбачається, що ОСОБА_3 по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 проживав і був зареєстрований у АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги є мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_7 ). Заповіт не складався (а. с. 12).

З довідки, виданої виконавчим комітетом Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 29.11.2017 № 511, вбачається, що ОСОБА_2 по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 . Разом з нею по день своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживав та був зареєстрований її син ОСОБА_3 . Спадкоємців першої черги та на обов`язкову частину спадщини немає. Спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 13).

Згідно заповіту, посвідченого 04.01.2013 секретарем Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської області Токар Ф. В., ОСОБА_2 все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а. с. 11).

ОСОБА_3 в 2001 році видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 709526, на підставі рішення виконавчого комітету Токарівської сільської Ради народних депутатів № 9 від 14 вересня 1999 йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 6,76 га, яка розташована на території Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, КСП «Дружба» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 571 (а. с. 54).

Постановою державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області Зашивайко Н. Г. від 04.12.2020 № 811/02-31, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв`язку з тим, що спадщина на зазначену вище земельну ділянку визнана відумерлою на підставі рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року (справа № 618/965/14-ц, провадження № 2-о/618/31/14).

З вказаної вище постанови вбачається, що померла ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину після смерті свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як проживала та була зареєстрована разом з померлим по день його смерті.

Відповідно довідки виданої відділом у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20.11.2020 за № 29-20-0.23,17-1041/102-20 після смерті ОСОБА_3 залишилася земельна частка (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0098761, на підставі вищевказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я померлого ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 709526 від 14.12.2001.

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року (справа № 618/965/14-ц, провадження № 2-о/618/31/14) спадщина на земельну ділянку площею 6,76 га, що належала померлому ОСОБА_3 , визнана відумерлою.

Після смерті ОСОБА_2 в Дворічанській державній нотаріальній конторі Харківської області заведено спадкову справу за № 92/2016, з якої вбачається, що спадщину прийняв ОСОБА_1 (а.с. 14-15).

Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Разом із тим, Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:

1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК);

2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (ч.2, 3, 4 ст. 1235 ЦК);

3) охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (ч.1, 3 ст. 1236 ЦК);

4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (ст. 1237 ЦК);

5) зобов`язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (ст. 1240 ЦК);

6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (ч. 2, 3 ст. 1242 ЦК);

7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (ст. 1246 ЦК);

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах.

На підставі ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним.

Частиною 3 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав.

Таким чином, згідно зі ст. 1216 ЦК України, з дня відкриття спадщини право власності на земельну ділянку перейшло до позивача. Тому за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 слід визнати право власності на земельну ділянку, загальною площею 6,76 га, розташовану на території Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської.

З матеріалів справи також вбачається, що після визнання спадщини відумерлою за рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року сільською, а потім і селищною радами не вчинялись будь-які дії щодо обліковування цієї земельної ділянки, прийняття її на баланс ради тощо.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року (справа № 409/59/18, провадження № 61-47227св18).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керуєтьсяверховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення його позовних вимог.

Відповідачем всупереч вимог ст. ст. 11, 12, 13, 76-79 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позову не надано.

Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, з`ясував обставини, на які посилається позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача, як на підставу своїх заперечень, вивчивматеріали справи, і приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, юридична адреса: Харківська область, Дворічанський район, смт Дворічна, вул. Слобожанська, буд. 8, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,76 га, розташовану на території Токарівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, КСП «Дружба», згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 709526, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Токарівської сільської Ради народних депутатів № 9 від 14.09.1999 ОСОБА_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Є.О. Бунін