КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №753/20689/20 Головуючий у 1 інстанції: Коренюк А.М.

Провадження №22-ц/824/2903/2021 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

16 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Володимирівни представника ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дарницький районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту народження особи (діда заявника) на території, яка стала територією України,-

ВСТАНОВИЛА

У грудні 2020 року адвокат Петрова О.В. представник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, факт народження діда заявника ОСОБА_2 на території ст. Авдіївка, Бахмутського повіту Єкатеринославської губернії, ( на сьогодні Донецька область).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який має зареєстроване місце проживання в місті Москва Російської Федерації, заінтересована особа: Дарницький районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту народження особи на території, яка стала територією України, повернуто заявнику для подачі до належного суду за правилом ч. 1 ст. 316 ЦПК України за місцем проживання заявника - Російська Федерація.

Повернуто громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 згідно платіжного квитанції від 02 грудня 2020 року, УДК у Дарницькому районі м. Києва, кредит рахунок 0003, рахунок отримувача - 38021179, кошти судового збору у сумі 420 грн 40 коп.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, адвокат Петрова О.В. представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, була подана до Дарницького районного суду м. Києва, оскільки заявник перебуваючи в Україні на законних підставах проживає у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи заяву для подачі до належного суду, суд першої інстанції виходив з того, що місцем реєстрації заявника є Російська Федерація, а тому заява непідсудна Дарницькому районному суду м. Києва.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції. враховуючи наступне.

За положеннями ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення факту, зокрема, народження особи (діда заявника) на території, яка стала територією України.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону « Про громадянство України» N2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до положень Закону N2235-III та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Згідно із ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заявник ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - факту народження його діда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території ст. Авдіївка Бахмутського повіту Єкатиринославської губернії (сьогодні Донецька область).

Зазначив, що від встановлення даного факту залежить вирішення питання набуття ним громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство».

Питання підсудності цивільних справ урегульоване у главі 2 розділу I ЦПК України, які визначають загальні правили предметної та територіальної підсудності, та в ст. 497 ЦПК України, яка передбачає, що підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Крім того, у ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Відтак, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Відповідно до ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

За змістом ст. 33 Конституції України передбачено, що кожний, хто на законних підставах перебуває на території України, має право вільно пересуватися, вибирати місце проживання, залишати територію України. Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 р. (ч. 1 ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 р. (ст. 12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 р. (ст. 2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» прямо передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, зі змісту наведених норм права слідує, що заяви фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, можуть подаватись до суду за фактичним місцем проживання заявників, оскільки вимога реєстрації такого місця проживання заявників для відповідного подання заяви до суду в даному випадку законом не встановлена (ч. 1 ст. 316 ЦПК України), на відміну від встановленої законом підсудності справ за вибором позивача (ст. 28 ЦПК України).

Як зазначає апелянт він проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності.

Адреса: АДРЕСА_1 , зазначена у заяві як місце його проживання без реєстрації.

На зазначене вище суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов передчасного висновку про непідсудність заяви Дарницькому районному суду м. Києва.

Крім того, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Колегія суддів вважає, що заявник був позбавлений права на доступ до суду, оскільки у даному випадку відсутність у заявника місця проживання або перебування, що зареєстроване у встановленому законом порядку, не може служити підставою для повернення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

За таких підстав, вирішуючи питання про повернення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно повернув цю заяву, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Володимирівни представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду з підстав визначених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль