__________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/320/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2021 року

Київський районний суд м.Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Якубовській О.В.

За участю представників сторін адвокатів Бойко Н.І. і Павельченко І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення,-

Встановив:

У липні місяці 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами ухвалити судове рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 . У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов розподілено судді Калашніковій О.І.

Ухвалою суду від 16.07.2020 року позов прийнято до провадження і відкрите загальне позовне провадження.

30.09.2020 року сторона відповідача надала відзив на позов.

Після закриття підготовчого судового засіданні і до початку розгляду справи по суті позивач звернулась до суду з заявою про зменшення позовних вимог. Заяву суд прийняв до провадження. 10.03.2021 року сторона відповідача надала до суду клопотання про долучення доказів, яке задоволене судом.

Представник позивача підтримуючи вимоги, доводила, що ОСОБА_1 власник житлового будинку АДРЕСА_1 , позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися належним майном, тому як відповідач, яка проживає у будинку, не є членом її ОСОБА_1 - сім`ї, що спільне користування будинком (спільне проживання) не є можливим, що більше 15 років відповідач не вчиняє будь-яких дій для забезпечення себе житлом і цілеспрямовано ігнорує її позивача право власності на житловий будинок.

Представник відповідача, не визнаючи позовні вимоги, стверджує, що позовні вимоги «суперечать приписам чинного законодавства України та усталеній судовій практиці». Так, ОСОБА_2 заселилась до будинку і оформила реєстрацію в 2004 році як член сім`ї власника будинку і відповідно до положень ст.64-65 ЖК України набула права користування житлом. Спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_2 . Відповідач утримує будинок, сплачує усі комунальні послуги, тому відсутні правові підстави для її виселення з цього будинку. Право власності позивача на будинок не порушується, оскільки відповідач не заперечує проти вселення і проживання ОСОБА_1 до будинку. До того ж, ОСОБА_1 має на праві власності інше житло квартиру АДРЕСА_2 і забезпечена житлом у м. Одесі.

Суд вислухав представників сторін, відповідача, вивчив матеріали справи і встановив:

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2005 рік. Від цього шлюбу подружжя має дочку ОСОБА_4 , 1994 року народження і дочку ОСОБА_5 , 2003 року народження. Сім`я проживала у будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 матері ОСОБА_3 , на підставі договору дарування від 04.08.1998 року. Реєстрація за місцем проживання оформлена у 2004 році. Відповідно до договору дарування будинок має житлову площу 12,6 кв.м., та надвірні споруди сарай, вбиральню, мостіння, огорожу. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в будинку залишилась проживати відповідачка разом з дітьми. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2005 року (справа №2-7653/2005) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення. З 2018 року відповідачка проживає у будинку одна повнолітня дочка проживає окремо, неповнолітня дочка проживає з батьком. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок, наданий представником відповідача, житловий будинок АДРЕСА_1 станом на лютий 2021 року має загальну площу 145,9 кв.м., в тому числі житлову 75 кв.м. і складається з 4- х житлових кімнат, коридору, 2-х кухонь,веранди, комори, 2-х санвузлів, з господарських споруд - гараж, сарай, літня кухня, вбиральня, навіс, колодязь,мостіння, огорожа.

Відповідач ОСОБА_2 , не визнаючи вимоги ОСОБА_1 про виселення, в судовому засіданні пояснила, що разом з позивачем вони ніколи не проживали, не були пов`язані спільним побутом, але вона відповідач не заперечує проти вселення і проживання ОСОБА_1 у належному їй будинку житловою площею 12,6 кв.м., що вона ОСОБА_2 не користується цим житловим будинком (прибудови до будинку є самостійними будівлями). Відповідач також пояснила, що на будівництво прибудов згоди власника ОСОБА_1 вона не запитувала.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 року у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. №309/2477/16-ц від 16.01.2019 року.

Судом встановлено і визнано сторонами в судовому засіданні, що відповідач не є (і не була) членом сім`ї ОСОБА_1 сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Право користування ОСОБА_2 житловим будинком було похідним від прав колишнього чоловіка сина власника будинку. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 ,припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням, але відповідач залишилась проживати в будинку, проти чого власник будинку заперечувала і звернулась до суду з відповідними позовними вимогами. Рішенням суду від 21.12.2005 року (справа №2-7653/2005) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення з тих підстав, що позивач не довела порушення її права власності на будинок, тому як ОСОБА_2 житловим будинком житловою площею 12,6 кв.м. не користується і не перешкоджає власнику заселитися і проживати в будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року по справі за №447/455/17 зазначила: « ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст..406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.»

Основний принцип, який застосовує ЄСПЛ у численних справах з питань права приватної власності і на який наголосила ВП Верховного Суду у вищевказаній постанові це принцип пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо права на житло відповідача) та ст.1 Першого протоколу до неї (щодо права власності позивача). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У даному випадку суд оцінює порядок набуття відповідачем права користування житлом, тривалість користування, добросовісність дій сторін, відсутність у відповідача ризику узагалі позбутися житла і доходить висновку, що припинення права користування відповідача житлом, належним позивачу, відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції, з огляду на те, що сторони ніколи разом не проживали і сьогодні їхнє спільне проживання у спірному будинку, який має одну житлову кімнату, не є можливим, за час тривалого користування спірним будинком відповідач без згоди власника здійснила добудову до цього будинку і фактично забезпечила себе житлом, але на протязі 15 років не здійснила будь-яких дій щодо отримання правовстановлюючих документів на добудову. Окрім того, у 2005 році, суд, відмовляючи ОСОБА_1 у виселенні ОСОБА_2 із будинку, приймав до уваги інтереси неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю. З 2018 року діти проживають з батьком.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, яка не є членом сім`ї власника і у якої припинились правові підстави користування чужим майном більше 15 років тому назад.

Керуючись ст.ст.258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 із житлового будинку житловою площею 12,6 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського обласного апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата виготовлення повного тексту судового рішення 18.03.2021 року.

Суддя Калашнікова О. І.