Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2021 р.

м. Київ

справа № 755/2579/21

провадження № 2/755/1963/21

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Наказ № 1707 від 03.03.2016 року Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо сплати ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 38 628,25 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.11.2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 та автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . В судовому засіданні позивач свою вину у вчиненні ДТП визнав. На момент ДТП у позивача був відсутній страховий поліс, що було підставою для звернення ОСОБА_2 до МТСБУ із заявою про отримання страхового відшкодування. На підставі Наказу МТСБУ № 1707 від 03.03.2016 року на користь ОСОБА_2 було сплачено страхове відшкодування у розмірі 38 628,25 грн. Підставою для сплати вказаної суми коштів є страховий Поліс ПАТ «НАСК «Оранта» № АЕ/3401697 від 25.08.2015 року. Однак позивач вважає, що вказаний Поліс не відповідає вимогам законодавства, тому і Наказ МТСБУ № 1707 від 03.03.2016 року про сплату потерпілому страхового відшкодування є недійсним як односторонній правочин у порядку ст. 215 ЦК України.

18.02.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

18.03.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання представника третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, - залишено без задоволення.

Представником відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України Глузд О.В. подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник заперечує проти позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. (а.с. 78)

Представником третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано до суду письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких проти позову заперечує в повному обсязі, вказуючи на його необґрунтованість, оскільки оспорюваний Наказ № 1707 від 03.03.2016 року МТСБУ було прийнято на підставі Полісу № АЕ/3401697 строком дії від 26.08.2015 року по 25.08.2016 року включно, який було укладено попереднім власником пошкодженого позивачем ОСОБА_1 за наслідками ДТП автомобіля - ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 набуто право за цим Полісом як новим власником автомобіля, в тому числі набуто право вимоги на отримання страхового відшкодування. Крім того, представником зауважено, що оспорюваний Наказ № 1707 від 03.03.2016 року МТСБУ було досліджено та перевірено Київським апеляційним судом у межах розгляду справи № 761/26790/17. (а.с. 53-57)

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Судом встановлено, що 22.11.2015 року о 13 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser» д.н. НОМЕР_3 по вул.Якубовського, 3 в м. Києві, не надав перевагу в русі транспортному засобу «BMW» д.н. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, з яким в результаті зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.12.2015 року у справі № 752/20353/15 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень. (а.с. 77)

Відповідно до даних Полісу № АЕ/3401697 строком дії з 26.08.2015 року до 25.08.2016 року, Поліс укладено попереднім власником автомобіля - ОСОБА_5 щодо транспортного засобу «БМВ», номер кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 . (а.с. 29)

Відповідно до ст. 20-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність.

Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «БМВ», номер кузова НОМЕР_4 , 26.09.2015 року право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 та змінено номерний знак автомобіля на НОМЕР_2 . (а.с. 28)

26.01.2016 року ФОП ОСОБА_6 складено Звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників пошкодженого колісного транспортного засобу «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_2 ». (а.с. 30)

03.03.2016 року Моторного (транспортного) страхового бюро України прийнято Наказ № 1707 про відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 38 628,25 грн. (а.с. 31)

Постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2020 року у справі № 761/26790/17 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року скасовано та постановлено нове, за яким позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України ( м. Київ, Русанівський бульвар, 8) кошти в сумі 38 628,25 гривень та судовий збір в розмірі 1600 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с. 38-43)

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що» «виконуючи вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та враховуючи відсутність даних про наявність договору обов`язкового страхування цивільної-правової відповідальності власника транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_3 , у центральній базі даних МТСБУ, позивач 04.03.2016 року виплатив ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 38 628,25 гривень.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі № 761/26790/17 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування відмовлено. (а.с. 69-71)

Згідно 38.2.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем у ході розгляду справи було доведено позовні вимоги, а саме, що через порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої власнику транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 було завдано шкоду, яку на підставі вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодував позивач, а відтак в порядку регресу така сума - 38628, 25 гривень підлягає стягненню з відповідача.»

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Наказ - це розпорядчий документ, який видається керівником установи (структурного підрозділу) на правах єдиноначальності та в межах своєї компетенції, обов`язковий для виконання підлеглими.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Наказу № 1707 від 03.03.2016 року Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо сплати ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 38 628,25 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, - оскільки оспорююваний Наказ не є правочином у розумінні положення статті 202 ЦК України, тому не може бути визнаний недійсним у порядку, передбаченому правилами визнання недійсними правочинів, встановленому статтею 215 ЦК України.

Крім того, слід зауважити, що оспорюваному Наказу № 1707 від 03.03.2016 року вже було надано правову оцінку Київським апеляційним судом у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 761/26790/17, при розгляді спору МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування останнім витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування, та будь-яких порушень з боку МТСБУ при виплаті страхового відшкодування на підставі вказаного Наказу судом не встановлено.

Разом з тим, ураховуючи надання представником третьої особи до суду заяви про застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності (а.с. 57), суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 Цивільного кодексу України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України ).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності… заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі №912/1104/18 (ЄДРСРУ № 81081514) та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18 (ЄДРСРУ № 84420963).

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність доказів пропуску позивачем строку позовної давності щодо оскарження Наказу МТСБУ від 03.03.2016 року, оскільки згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.01.2020 року, яким поновлено позивачу ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 12.12.2017 року про стягнення з нього у порядку регресу страхового відшкодування, встановлено, що позивач дізнався про стягнення страхового відшкодування за оспорюваним Наказом МТСБУ у 2019 році, звернувшись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду. Таким чином у даному провадженні, яке відкрито у лютому 2021 року, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо оскарження досліджуваного Наказу МТСБУ.

При цьому, слід урахувати, що в розрізі даного спору наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на відсутність порушень прав позивача при прийнятті відповідачем МТСБУ оспорюваного Наказу від 03.03.2016 року, що також виключає підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, є необґрунтованим та не підлягає задоволенню у повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 202, 203, 215, 267, 717-722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 18 березня 2021 року.

Суддя: В.І. Галаган