Справа № 761/8134/21
Провадження № 2/761/6802/2021
08 грудня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Рибака М.А.,
за участю секретаря Горбань К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дешко Наталія Михайлівна про визнання договору недійсним, -
В березні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дешко Наталія Михайлівна про визнання договору недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є єдиним законним власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 78,7 кв.м, жилою площею 59,7 кв.м.
Право власності на 1/3 вказаної квартири було набуто позивачем в порядку безоплатної приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.07.1998 відділом приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації та зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Києва 08.07.1998 за № 2828.
Ще 2/3 вказаної квартири було набуто позивачем у власність за договором дарування 2/3 частин квартири від 25.06.2004 року, укладеним ним з його батьком, ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Чуйко А.О. за реєстровим №2316, та зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації на об`єкти нерухомого майна 06.07.2004 року за реєстровим № 2828 у реєстровій книзі № д.838-283.
До 01.01.2013 року за даними КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» позивач залишався одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , інші реєстраційні дії щодо неї не проводились.
Позивач зазначав, що після 01.01.2013 року ним не вчинялись дії щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про його право власності на квартиру, яке виникло раніше. Він вчиняв жодних дій з відчуження права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна і не надавав таких повноважень іншим особам, зокрема не видавав довіреностей, не укладав договорів, не давав усних доручень, тощо.
Внесення запису про зміну власника квартири здійснено нотаріусом на підставі підроблених документів та з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій та ряду норм чинного законодавства в сфері державної реєстрації прав.
Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу квартири він не підписував, інших осіб на його укладення я не уповноважував. Від його імені підпис на ньому проставлено невідомою особою. Позивач не знайомий з громадянином ОСОБА_2 , ніколи не домовлявся з ним про відчуження йому квартири і не отримував від нього або іншої особи грошових коштів, як вказано в сфальсифікованому договорі.
Позивач вказував, що також ніколи не відвідував приватного нотаріуса КМНО Дешко Н.М. і не знайомий з нею. Зокрема, не надавав їй своїх документів для ідентифікації.
27.03.2020 року позивач звернувся до Шевченківського управління поліції ГУ НП в м. Києві із заявою про злочин, якою повідомив про вчинення шахрайських дій з заволодіння його квартирою АДРЕСА_1 шляхом підроблення правовстановлюючих документів на квартиру, його паспорта.
В ході проведеного досудового розслідування у приватного нотаріуса Дешко Н.М. було отримано копії, а в подальшому відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду від 24.04.2020 року, вилучено оригінали документів, наданих продавцем квартири АДРЕСА_1 для укладення договору купівлі-продажу № 571 від 04.03.2020 року, самого цього договору та інших документів, отриманих при оформленні правочину і зазначених в акті №1 про вилучення документів від 18.05.2020 року.
Серед них копія пред`явленого продавцем квартири паспорта громадянина
Також в ході досудового розслідування слідчим було призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи, яку доручено експерту Київського НДЕКЦ МВС України.
За результатами проведеної експертизи Київським Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України надано висновок головного судового експерта відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Ю. Сохи №17-3/980 від 23.06.2020 року, згідно з яким: Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі купівлі-продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , від 04.03.2020 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою собою. Рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у заяві ОСОБА_1 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою собою. Рукописний текст та підпис у заяві ОСОБА_2 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою собою. Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі купівлі-продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , від 04.03.2020 року, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у заяві ОСОБА_1 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року, рукописний текст та підпис у заяві ОСОБА_2 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року виконано однією особою.
Експертом зазначено, що установлені розбіжні ознаки підпису стійкі і достатні для категоричного негативного висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_3 у договорі купівлі-продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , від 04.03.2020 року, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_5 у заяві ОСОБА_1 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року, рукописний текст та підпис у заяві ОСОБА_2 приватному нотаріусу КНМО Дешко Н.М. від 04.03.2020 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою собою.
Ухвалою суду від 03.03.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.06.2021 року. Позивача звільнено від сплати судового збору.
Ухвалою суду від 03.03.2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
08.06.2021 року від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Ухвалою суду від 16.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 16.09.2021 року.
16.09.2021 року розгляд справи було відкладено на 08.12.2021 року.
Позивач в судове засідання 08.12.2021 року не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.
Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.
Суд, керуючись вимогами ст. ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи; підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач був власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 78,7 кв.м, жилою площею 59,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.07.1998 відділом приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації та зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Києва 08.07.1998 за № 2828 та договору дарування 2/3 частин квартири від 25.06.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Чуйко А.О. за реєстровим №2316, та зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації на об`єкти нерухомого майна 06.07.2004 року за реєстровим № 2828 у реєстровій книзі № д.838-283.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 04.03.2020 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а останній зобов`язався сплатити за неї кошти в сумі 1580000,00 грн.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.
Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.
Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.
Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-1203цс15: «Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння».
Окрім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.
Відповідно до п. 64 постанови Великої палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, вказано, що: «заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.»
Згідно із п.п. 50, 51 постанови Великої палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19: «Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права».
Судом встановлено, що спірне майно - квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вибула із володіння позивача поза його волею на підставі правочину, який він не підписував.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідачем не було надано доказів на спростування вимог позивача.
За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дешко Наталія Михайлівна про визнання договору недійсним - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1816,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дешко Наталія Михайлівна: м. Київ, вул. Лютеранська, 27-29, неж.прим. 1-7 (гр..прим. 69 літ. А))

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення суду складено: 20.12.2021 року.