Номер провадження: 22-ц/813/2240/21
Номер справи місцевого суду: 523/9720/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 37
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши в м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Одеської міської ради Поповської Інни Петрівни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача про визнання нею права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , а також встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона проживала разом з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві власності, оскільки ОСОБА_2 була одинокою людиною та власних дітей не мала, з грудня 2005 року позивачка доглядала за ОСОБА_2 , підтримувала квартиру у відповідному стані, допомагала вести господарство, а інших родичів у неї не було. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне померлій майно. ОСОБА_1 24 квітня 2013 року звернулась до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та прийняла її, яка відкрилася після смерті спадкодавця, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , спадщина складалася з квартири АДРЕСА_1 . Суворовським районним судом м. Одеси 15 січня 2013 року було ухвалено рішення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відносно додаткового строку, встановлення факту, визнання права на спадкування щодо майна померлої ОСОБА_2 . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 р. було скасовано та прийняте нове рішення по відмові у позовних вимогах ОСОБА_1 , які були задоволені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15,01.2013 p., за апеляційною скаргою Одеської міської ради, після чого ОСОБА_1 , звертається з теперішнім позовом до Одеської міської ради (т.1, а.с 1-22).

13грудня 2018 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Бузовський В.В.) позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання права власності залишено без розгляду (т.1, а.с 174).

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 через канцелярію Суворовського районного суду м. Одеси подала апеляційну скаргу на ухвалу від 13 грудня 2018 року. В апеляційній скарзі просила ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с 178-180).

31 травня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Гірняк Л.А., судді Сегеда С.М., Цюра Т.В.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1, а.с 196-198).

14 лютого 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Бузовський В.В.) позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання права власності задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кв. АДРЕСА_1 з грудня 2000 року по 11 травня 2011 року. Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с 243-244).

11 березня 2020 року представник Одеської міської ради - Поповська Інна Петрівна через канцелярію Суворовського районного суду м. Одеси подала апеляційну скаргу на рішення від 14 лютого 2020 року. Апелянт пояснює, що 11.03.2016 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі № 523/16475/15-ц за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, про визнання спадщини відумерлою, про визнання права власності, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про встановлення порядку виконання рішення. Рішенням суду позовні вимоги Одеської міської ради було задоволено повністю. 22.03.2016 року ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга на вказане рішення. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області рішення залишено без змін. У касаційному порядку не було оскаржено. Тому апелянт вважає, наведені обставини створюють преюдиційний факт, який, в свою чергу, не підлягає доказуванню та виключає повторне звернення до суду з одного й того ж питання між тими ж сторонами. Крім того, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин у справі № 523/16475/15-ц, не врахував наведеного, не перевірив ідентичність фактів та доводів Одеської міської ради, встановлених преюдиційним рішенням із фактами та доводами, на які посилається відповідачка у справі, яка переглядається, чим було допущено порушення норм процесуального права та поставлено під сумніви рішення, яке набрало законної сили. Апелянт просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради відмовити (т.2, а.с 1-20).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка проживала з померлою, ОСОБА_2 , однією сім`єю з грудня 2005 року до смерті спадкодавця. ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги та за нею має бути визнано право на спадкування майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Разом з тим, право власності на кв. АДРЕСА_1 не може бути визнане, оскільки право власності зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення суду, яке не скасоване в установленому законом порядку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, не задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 , була одинокою людиною, власних дітей не мала, інших родичів у неї не було і вона з грудня 2005 року постійно стала проживати з ОСОБА_1 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , вести спільне господарство.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 29 квітня 1994 року ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у КП «МБТІ та РОН» від 12 травня 1994 року за №72 пр-стр.70-441 (т.1, а.с. 79-81).

Відповідно до актового запису про смерть №755 від 12.05.2011 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 65).

Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживала у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) за підписом начальника-паспортиста КП «ЖКС Північний» Дільниці №2 (т. 1, а.с.10); актом, складеним сусідами, які проживають у квартирах АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 та підписи яких завірені начальником Дільниці №2 (т. 1, а.с. 9).

Як вбачається з довідки, виданої Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 має вільний доступ до квартири померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 будь-яких звернень, скарг померлої ОСОБА_2 з часу проживання ОСОБА_1 , в квартирі померлої ОСОБА_2 щодо неправомірних дій, які порушують її житлові права до правоохоронних органів не надходило. За час проживання ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 від мешканців квартир, які знаходяться в будинку АДРЕСА_4 , скарг, заяв з приводу незаконного проживання ОСОБА_1 або будь-яких інших осіб в квартирі АДРЕСА_1 , які порушують права ОСОБА_2 , у правоохоронні органи не надходило. Також після смерті ОСОБА_2 від мешканців квартир, які знаходяться в будинку АДРЕСА_4 , скарг, заяв у правоохоронні органи з приводу незаконного проникнення невідомих осіб або ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , не надходило (т. 1, а.с. 11-12).

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції, 23 травня 2018 року від представника позивача надійшла заява про допит в якості свідка ОСОБА_5 відносно обставин проживання разом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с. 129).

01 жовтня 2018 року у відкритому судовому засіданні було допитано як свідка ОСОБА_5 , однак, як вбачається з протоколу судового засідання від 01.10.2018 року, які саме відомості про факти надав ОСОБА_5 встановити неможливо, оскільки дана інформація у протоколі відсутня (т. 1, а.с. 154-154 зворот). Також апеляційний суд з цього приводу зазначає, що у рішенні суду першої інстанції відсутні відомості стосовно допиту як свідка ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 243-244).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю з грудня 2005 року до моменту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто більше 5 років. Тому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.08.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом),судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 з ОСОБА_2 вели спільне господарство, ОСОБА_1 підтримувала квартиру в належному стані та сплачувала всі комунальні послуги.

Державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.П, 28 серпня 2014 p., було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 .

Підставою для видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом стало рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 р, у цивільній справі №1527/19411/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права на спадкування за законом, яким суд встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кв. АДРЕСА_1 з грудня 2005 року по 11.05.2011 року, яким визначено для ОСОБА_1 додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , та визначено за ОСОБА_1 право на спадкування кв. АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд Одеської області ухвалив рішення від 20 травня 2015 року, яким рішення у вищевказані цивільній справі №1527/19411/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права на спадкування за законом, скасовано. Апеляційний суд Одеської області в своєму рішенні зазначив, що законодавець, виключив можливість апеляційного суду скасувати у такому випадку рішення суду і направити його на новий розгляд, не наділив апеляційний суд правом скасувати рішення, після чого, залучивши належного відповідача до участі у справі, вирішити спір як суд першої інстанції (т.1, а.с.16-17).

З урахуванням висновків Апеляційного суду від 20.05.2015 року, за апеляційного скаргою Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2013 року, позивач звернувся з теперішнім позовом до Одеської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.02.2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради було задоволено частково: встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 243 - 244).

Не погоджуючись із ухваленим Суворовським районним судом м. Одеси рішенням від 14.02.2020 року, представник Одеської міської ради в апеляційній скарзі зазначає про незаконний повторний розгляд судом спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щодо якого є рішення суду, що набрало законної сили (т. 2, а.с. 1-22).

Апелянт зазначає, що 11.03.2016 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі № 523/16475/15-ц за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, про визнання спадщини відумерлою, про визнання права власності, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про встановлення порядку виконання рішення (т. 2, а.с. 8-11).

Також в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 22.03.2016 року звернулась до Апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2016 року у справі № 523/16475/15-ц.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.01.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2016 року залишено без змін (т. 1, а.с. 41-44).

З огляду на вищезазначене, апелянт вважає, що наведені обставини створюють преюдиційний факт, який, у свою чергу, не підлягає доказуванню та виключає повторне звернення до суду з одного й того ж питання між тими сторонами (т.2, а.с. 5). Також апелянт вважає, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, поставив під сумнів судове рішення, яке набрало законної сили, що призвело, відповідн6о, до неправильного вирішення справи (т. 2, а.с. 6).

Апеляційний суд не погоджується з висновками апелянта та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У справі № 640/7778/18 суд касаційної інстанції зазначив, що підстави позову у вже розглянутій цивільній справі та у цій справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, тому висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі є помилковими.

Тобто, в разі, якщо хоча б один із елементів, зазначених у позовах, не збігається, то в такому випадку сторони не позбавляються права звернутися з таким позовом до суду.

Оскільки позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, про визнання спадщини відумерлою, про визнання права власності, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про встановлення порядку виконання рішення та позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання права власності не є ідентичними, то висновок апелянта стосовно незаконного повторного розгляду судом спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є помилковим.

Стосовно висновку апелянта щодо преюдиційного значення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 761/29966/16-ц Верховний Суд вказав, що преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Однак, як вбачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , судом першої інстанції були встановлені наступні факти, а саме: визнано свідоцтво про право власності недійсним, визнано спадщину відумерлою, визнано за Одеською міською радою право власності, витребувано майно з чужого незаконного володіння, встановлено порядок виконання рішення.

Як вбачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, судом першої інстанції були встановлені наступні факти, а саме: встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в кв. АДРЕСА_1 з грудня 2005 року по 11.05.2011 року, а також визнано за ОСОБА_1 право на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 . Тобто, в даній цивільній справі не доводилися і не оспорювалися факти, що були предметом розгляду в цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , а тому вище зазначений висновок апелянта є помилковим.

Також, апеляційний суд, враховуючи хронологію подій вважає за доцільне зазначити наступне.

15 січня 2013 року Суворовським районним судом м. Одеси було винесено рішення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відносно додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування щодо майна померлої ОСОБА_2

20 травня 2015 року рішенням Апеляційного суду Одеської області було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси і постановлено нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 було відмовлено з процедурних питань, оскільки позов було подано до неналежного відповідача. Також Апеляційний суд Одеської області зазначив, що скасування рішення в такому випадку не позбавляє права позивача на пред`явлення позову до Одеської міської ради, як до належного відповідача. Апелянтом в даній справі виступила Одеська міська рада (т.1, а.с.16-17).

11 березня 2016 року рішенням Суворовського районного суду було задоволено позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, про визнання спадщини відумерлою, про визнання права власності, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про встановлення порядку виконання рішення (т. 2, а.с. 8-11).

30 січня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2016 року залишено без змін (т. 1, а.с. 41-44).

В той самий час, 07 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Одеської міської ради, на підставі якого було винесено оскаржуване рішення по даній справі (т. 1 а.с. 2-4).

Тобто, виходячи з часових рамок і процесуального характеру вище зазначеного, апеляційний суд вважає, що Одеська міська рада випередила ОСОБА_1 у задоволенні своїх позовних вимог, а тому, при винесенні рішення Суворовським районним судом від 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 в частині визнання за нею право власності на квартиру було відмовлено, з чим погоджується апеляційний суд.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції від представників Одеської міської ради неодноразово надходили заяви про відкладення розгляду справи (т. 1, а.с. 112, 135, 172), що у свою чергу свідчить про затягування процесу відповідачем і зловживання своїми процесуальними правами, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України не допускається.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради Поповської Інни Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

15.03.2021 року м. Одеса