Справа № 428/1290/21
Провадження № 2/428/716/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді: Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря: Підгорної Я.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьк Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона на підставі договору дарування від 31.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Малаховим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №260 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі.

Позивач зазначила, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавляться.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялись належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги визнали у повному обсязі.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що згідно з копією договору дарування квартири №260 від 31.01.2018, ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112393920 від 31.01.2018.

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.02.2018 №18993, наданою Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, окрім позивача, у вказаній квартирі зареєстровані її донька ОСОБА_2 , та онук ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у вищевказаній квартирі, не приймають участі у сплаті за комунальні послуги, квартирою не користуються, особистих речей в квартирі не мають, оскільки фактично переїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації.

Наведене також підтверджується власними письмовими заявами відповідачів, в яких вони визнали позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім того, в матеріалах справи наявні копії паспортів громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до яких відповідачі зареєстровані на території Російської Федерації.

Також, факт того, що відповідачі не проживають тривалий час за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується письмовими поясненнями свідків, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 72 Житлового кодексу України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки відповідачі не проживають за місцем їх реєстрації, тому суд вважає, що вони втратили право користування спірною квартирою. Таким чином, реєстрація відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги за зареєстрованих відповідачів.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 280 - 283, 288 - 289, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна