Справа № 2-2408/11
Провадження № 4-с /331/19/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.,

за участю секретаря Мироненко О.В.

представника заявника ОСОБА_1

державного виконавця Міхайлідіс Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа ПАТ «ТАСкомбанк»,

ВСТАНОВИВ:

Заявник в лютому 2021 року звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив поновити строк звернення зі скаргою, скасувати постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, винесену державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 26.09.2012 року в межах ВП № 33722548 від 06.08.2012 року.

В обґрунтування скарги зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №2-2408/11 від 11.04.2012 р. з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «ТАСкомбанк» у розмірі 486 423,36 грн.

06.08.2012 року до Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя надходить виконавчий лист № 2-2408/11 від 27.04.2012 р., виданий Жовтневвим районним судом Запоріжжя про стягнкення з ОСОБА_2 на користь ПАТ « «ТАСкомбанк» боргу в розмірі 486423,07 грн.

06.08.2012 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

26.09.2012 року державним виконавцем ВознесенівськогоВДВС міста Запоріжжя Рясною А.С. у виконавчому провадженні ВП 33722548 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В результаті вжитих державним виконавцем заходів 26.06.2013 року державним виконавцем відповідно до п.5 ч.1ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

В подальшому постановою державного виконавця Орджонікідзевського віллу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 19.01.2015 р. знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 46046440). Проте, постановою державного виконавця від 19.06.2015 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач знову ж таки звертається до виконавчої служби з виконавчим листом 2-2408/11, виданим Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, та 24.07.2015 р. державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 48210509). Проте, постановою державного виконавця від 26.02.2016 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».

При накладенні арешту у виконавчому провадженні ВП 33722548 від 26.09.2012 року державним виконавцем Рясною А.С., тим самим обмежено право позивача у володінні, користування та розпорядженні майном, в тому числі тим, що може бути мені належати у майбутньому.

26.06.2013 року державним виконавцем Рясною А.С. відповідно до п.5 ч. 1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, проте обмеження у вигляді арешту на все майно відповідно до постанови державного виконавця від 26.09.2012 року знято не було.

Також, заявник просив суд поновити йому строк звернення зі скаргою з тих підстав, що про накладення арешту він дізнався лише в серпні 2020 року і відразу почав вживати заходи щодо відновлення порушеного права.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 березня 2021 року провадження за скаргою відкрите.

12.03.2021 року державний виконавець надав відзив на скаргу, в якому в її задоволенні просив відмовити з тих підстав, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві з підстав передбачених ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття (скасування) арешту , накладеного на майно боржника.

У вступному слові представник заявника скаргу підтримала, наполягала на її задоволенні.

Державний виконавець в задоволенні скарги просив відмовити з підстав викладених у відзиві.

Інші учасники справи , повідомлені про час та місце розгляду скарги, до суду не з`явилися.

У відповідності до положень ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, з огляду на що суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності приватного виконавця та боржника.

Суд, вислухавши вступне слово представника заявника, державного виконавця, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Щодо поновлення строку звернення зі скаргою , суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Враховуючи, що про порушення свого права заявник дізнався з відповіді Вознесенівського ВДВС у м. Запоріжжі від 08.07.2020 року, а також обставини, за яких заявник намагався відновити порушене право, суд вважає необхідним поновити пропущений строк для оскарження дій державного виконавця.

Щодо заявлених вимог по суті скарги, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи , зокрема відомостей ВП спецрозділ вбачається, що на виконання до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області надійшов виконавчий лист №2-2408/11 виданий 27.04.2012р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 486423,07 грн, з яких № 330000,00 грн прострочена заборгованість за кредитом, 85467,36 грн. заборгованість за відсотками, 70955,71грн. пеня, нарахована за пропущення строків погашення за кредитом та відсотками.

06.08.2012 р. державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

26.09.2012 р. державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та заборона його відчуження.

26.09.2012 р. державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору.

26.06.2013 р. державним виконавцем на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві.

В подальшому виконавчий лист неодноразово пред`являвся стягувачем, та постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ Гогунською П.М. від 26.02.2016 року був повернутий стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Так, за правилами статті 447 Цивільного процесуальногокодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 18 Закону України«Про виконавчепровадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Пунктом 5 частини 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на час винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 26.06.2013 року, передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Частиною 5 ст.47 вказаного вище Закону було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.22 цього Закону.

Боржник ОСОБА_2 стверджує, що органами ДВС під час фактичного закінчення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» не був безпідставно знятий арешт з майна боржника.

Проаналізувавши аргументи скаржника та норми Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що позиція скаржника не ґрунтується на Законі.

Так із аналізу ст.47 Закону України « Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, яка регламентує підстави та порядок повернення виконавчого документу стягувачеві, та ст.49 цього ж Закону, яка встановлює виключний перелік обставин , які є підставою для закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна у боржника,не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Тому, на думку суду, органи державної виконавчої служби діяли правомірно, не знявши арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документу стягувачу.

Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в Постанові від 17 січня 2018 року по справі№ 910/8019/15-г(ЄДРСРУ № 71718810) в якій сформульовано висновок про те,що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. Державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Крім того, суд звертає увагу , що заявником жодним чином необгрунтовано в чому полягає незаконність дій державного виконавця при винесенні постанови про накладення арешту на майно боржника від 26.09.2012 року.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Вказана норма також передбачає зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а не у випадку повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

При зверненні до суду ОСОБА_2 посилається на те, що накладений арешт порушує його права як власника, перешкоджає йому оформити право на спадщину.

Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов*язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим твердження ОСОБА_2 , що накладений арешт порушує його права на оформлення спадщини, жодними належними та допустими доказами не підтверджені. Також відсутні докази того, що відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2408/11 , виданого 27.04.2012 р. Жовтневим судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» суми заборгованості за кредитним договором

Відповідно до ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення прав заявника при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, крім того, належних та допустимих доказів про порушення прав останнього накладеним арештом на майно не надано, суд приходить джо висновку про відсутність підстав для задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) , заінтересована особа ПАТ «ТАСкомбанк» відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складений 15 березня 2021 року.

Суддя: О.Є. Жукова

12.03.2021