Справа № 463/7631/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2517/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта адвоката Роюк Л.І., представника відповідача адвоката Батькова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року, ухвалене в складі головуючого - судді Грицка Р.Р.,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення Ѕ ідеальної частки у спільній сумісній власності, визнання права власності на Ѕ ідеальну частку в квартирі, припинення права спільної сумісної власності на це майно та залишення іншої Ѕ ідеальної частки у квартирі у власності відповідача,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом довідповідача ОСОБА_2 , в якому просила суд виділити їй Ѕ ідеальну частку майна у спільній сумісній власності, визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частку у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73, 9 кв.м та припинити право спільної сумісної власності на це майно, іншу Ѕ частину зазначеної квартири залишити у власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 19 липня 2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04 вересня 2012 року. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,9 кв.м, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Вона зверталася в суд з позовом про поділ майна подружжя, а саме спірної квартири, і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2016 року, вказана квартира визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Незважаючи на це, вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності через відсутність виділених часток у квартирі. Крім того, рішенням суду визнано право спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу, без визначення її ідеальної частки, виключає можливість реєстрацію за нею права власності на Ѕ частку квартири. Маючи намір зареєструвати своє право власності, вона звернулася з відповідною заявою до реєстратора, однак отримала відмову у реєстрації права власності через те, що з поданих документів, а саме з рішення Апеляційного суду Львівської області, неможливо встановити набуття речових прав на нерухоме майно, а саме на Ѕ ідеальну частку в квартирі. Тому, з посиланням на відповідне цивільне та сімейне законодавство щодо поділу майна подружжя, просить в судовому порядку виділити їй Ѕ частку в квартирі, визнавши за нею право власності на таку, після чого припинити право спільної сумісної власності на це майно, залишивши іншу частку у власності відповідача.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що під час перебування в шлюбі з відповідачем, за спільні кошти ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73, 9 кв. м, право власності на яку зареєстровано на відповідача. Дана квартира є спільним сумісним майном подружжя, що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02 лютого 2016 року по справі за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яке у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року та ухвалою ВССУ від 16 березня 2017 року, тобто набрало законної сили. Проте, ні скористатись своєю власністю, ні зареєструвати свою частку на квартиру апелянт не може через те, що відповідач не надає оригінали правовстановлюючих документів і відмовляється разом піти до реєстратора для вчинення такої дії. Відтак, вважає, що єдиний спосіб захисту свого порушеного права власності є виділ часток і припинення спільної сумісної власності, тому і звернулася з таким позовом до суду. Проте, суд першої інстанції невірно визначив предмет спору, відповідно належне коло осіб, що мали брати участь в справі, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки права позивача порушені не ним, а реєстратором, що відповідно призвело до винесення незаконного рішення, яке підлягає до скасуванню.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права і відповідач не є особою, яка порушила ймовірні права позивача, зокрема, право зареєструвати своє право власності, відтак, у задоволенні позову відмовив.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Як убачається з матеріалів справи, 19 липня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано 04 вересня 2012 року, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.12, 13). Після цього позивач повторно вийшла заміж та змінила прізвище на « ОСОБА_3 », що також підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.14).

Після розірвання шлюбу, позивач звернулася до відповідача з відповідним позовом про поділ майна подружжя, зокрема, квартири АДРЕСА_2 . Просила поділити квартиру у спосіб передачі її в приватну власність ОСОБА_2 , стягнувши з нього на її користь компенсацію Ѕ частини вартості квартири у розмірі 660 444,50 гривень (справа № 463/6557/13-ц). В межах цієї справи ОСОБА_2 подав зустрічний позов та просив ухвалити рішення, яким квартиру АДРЕСА_2 визнати його особистою приватною власністю.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2016 року (а.с.7-8), первісний позов задоволено. В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передано в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію Ѕ частини вартості квартири АДРЕСА_2 , у розмірі 660 444,50 гривень. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року (а.с.3-4), рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації Ѕ частини квартири та передачу в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у особисту приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації Ѕ частини вартості квартири АДРЕСА_2 у розмірі 660 444,50 гривень; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 229,40 гривень судового збору скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Також скасовано додаткове рішення від 31 березня 2016 року та вирішено питання судових витрат. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року (а.с.5-6), рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 версеня 2016 року та рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 лютого 2016 року в його незміненій рішенням апеляційного суду частині, залишено без змін.

Таким чином, з перелічених вище судових рішень вбачається, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.

На підставі таких рішень, позивач мала намір зареєструвати своє право власності, однак рішенням державного реєстратора № 42018338 від 12 липня 2018 року (а.с. 9), їй відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень з тих підстав, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Право спільної сумісної власності подружжя на кожну річ, набуту за час шлюбу, презюмуєтся.

Встановлено і не заперечуєиьося стронами, що спірна квартира придбана ними в період перебування сторін в шлюбі. А відтак, відповідно до положень статті 60 СК України така, як майно, є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі N 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, від якої не відступив і Верховний Суд, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта та п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Спірна квартира зареєстрована на ім`я відповідача і фактично знаходиться у його користуванні, позивачка у даній справі не заявляла позовних вимог про присудження їй в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості Ѕ частки спірної квартири, відповідач також не заявляв позову про припинення права позивачки на частку в квартирі, визнання за ним права власності на квартиру в цілому із присудженням позивачці грошової компенсації вартості її частки в квартирі, та відповідно, не вносив на депозитний рахунок суду вартість такої, а відтак і не обговорювалось питання згоди чи незгоди позивачки на присудження їй грошової компенсації вартості її частки.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників),

у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61- 4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивачка фактично просила здійснити підтвердження розміру її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки такий не визнається відповідачем, який вважає що квартира в цілому є його власністю, а вимог про поділ майна (квартири) на підставі положень статті 372 ЦК України, окрім її цитування в тексті позовної заяви, не заявляла, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення цієї позовної вимоги, а саме, у спосіб визначення, а не виділу, частки у квартирі, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України, за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним.

Перевіривши матеріали справи та надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених позовних вимог, колегія суддіввважає, що єдиний спосіб захисту порушеного права власності позивача ОСОБА_1 є визначення її частки у майні - Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , а відтак і припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цю квартиру, залишивши іншу Ѕ ідеальну частку цієї квартири у власності ОСОБА_2 .

Згідно із статтею 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач порушив питання щодо застосування строку позовної давності та просив відмовити позивачу в задоволені її вимог з цих підстав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п. 137 рішення від 09.01 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

У пункті 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Відхиляючи позицію відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду колегія суддів бере до уваги те, що володіння спільною сумісною власністю по своїй природі є триваючими правовідносинами, а відтак позивач, як співвласник майна має право звернутися до суду із позовом про визначення частки в спільному сумісному майні та припинення спільної сумісної власності без обмеження будь-яким строком. Тобто строк позовної давності не застосовується, оскільки порушення є таким, що триває у часі.

Пунктами першим та другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 000,00 грн, та за подання апеляційної скарги 1 500,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій на загальну суму 2 500,00 грн підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на її користь.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення Ѕ ідеальної частки у спільній сумісній власності, визнання права власності на Ѕ ідеальну частку в квартирі, припинення права спільної сумісної власності на це майно та залишення іншої Ѕ ідеальної частки у квартирі у власності відповідача задовольнити частково.

Визначити, що частка ОСОБА_1 у майні квартирі АДРЕСА_2 , становить Ѕ ідеальну частку від усієї квартири.

Визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , залишивши Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 у власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2 500 грн 00 коп. судового збору, сплаченого позивачкою за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич