Справа № 462/5523/18 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3589/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2020 року відповідно до письмового клопотання представника позивача залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна та Куткірська сільська рада Буського району Львівської області, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за законом (том 2, а.с. 120, 122).

02 листопада 2020 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про стягнення з позивача на її користь 19 850 грн. компенсації понесених нею судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: 7 850 грн. вартість проведеної по справі судової почеркознавчої експертизи та 12 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (том 2, а.с. 124-125).

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відмовлено (том 2, а.с. 138-139) і згадана відповідачка оскаржила цю ухвалу у апеляційному порядку.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та задовольнити у повному обсязі її клопотання про компенсацію судових витрат, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що відповідачем «не надано суду належних доказів на підтвердження необґрунтованості дій чи зловживання процесуальними правами Позивачем», оскільки останній «в позовній заяві не посилається на жодну норму Цивільного кодексу на підставі якої просить суд визнати заповіт недійсним», а його представник «систематично не з`являвся в судові засідання без пояснень та обґрунтувань поважності причин такої неявки», внаслідок чого розгляд справи в стадії підготовчого провадження тривав понад два роки, і судова посмертна почеркознавча експертиза по даній справі призначалася судом саме на клопотання представника позивача (том 2, а.с. 156-162).

Апелянт та її представник, адвокат Стефанишин О.І., будучи своєчасно (02 та 05.03.2021 року) належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи 15 березня 2021 року (том 2, а.с. 186, 187), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 148/312/16-ц).

Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вирішив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4).

В позовній заяві ОСОБА_2 наведено мотиви та підстави для звернення згаданого позивача до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Частиною 5 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивача.

Таким чином, за змістом вищенаведеної норми процесуального закону, для стягнення компенсації здійснених відповідачкою витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести (а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні), які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи позивач мав на меті протиправну мету, а саме - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується (наведена правова позиція також знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 148/312/16-ц).

Як вбачається з вищенаведеного, чинним цивільним процесуальним законодавством саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту необґрунтованості дій позивача та наявність в останнього протиправної мети при зверненні до суду з позовом.

Захист суб`єктивного цивільного права (в даному випадку відповідачки/апелянта), у тому числі з посиланням на таку підставу, як зловживання правом іншою особою (в даному випадку позивачем), можливий лише в разі порушення цього права.

А під порушенням слід розуміти такий склад суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло (постанова Верховного Суду від 19.12.2019 року у справі № 905/381/19).

В той же час, Заява відповідачки про розмір фактично сплачених судових витрат (яка містить вимогу про стягнення з позивача на її користь цих судових витрат), не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача, які б свідчили про те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, мав на меті саме протиправну мету, зокрема умисне ущемлення прав та інтересів відповідачки.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами, оскільки саме по собі звернення до суду з позовом є гарантованим Конституцією України та статтею 4 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на цю ухвалу, доводи якої не спростовують її висновків, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 13 листопада 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 15 березня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.