Провадження № 2/344/715/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

03 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі головуючої судді Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Лукинів І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі 45% частин будинковолодіння, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі «Відповідач 1»), ОСОБА_3 (надалі «Відповідач 2»), ОСОБА_4 (надалі «Відповідач 3»), в якому просить суд виділити в натурі 45% частин від будинковолодіння АДРЕСА_1 , зазначені у технічному паспорті від 23 березня 1987 року, а саме: квартиру АДРЕСА_2 площею 37,7 кв. м., літню кухню, зазначену літ. «В-в», туалет зазначений літ. «Е», сарай зазначений літ. «Ж»; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 щодо співвласників ОСОБА_2 та спадкоємців ОСОБА_5 у житловому будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 м.кв. (житловою площею 47,1 м.кв., допоміжною площею 33,9 м.кв.), плануванням, відповідно до технічного паспорту від 29 квітня 2016 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач, власник 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 та законний користувач зазначених у технічному паспорті від 23 березня 1987 року об`єктів, а саме: квартири АДРЕСА_2 площею 37,7 кв. м., літньої кухні, зазначеної літ. «В-в», туалету зазначеного літ. «Е», сараю зазначеного літ. «Ж», бажає здійснити виділ своєї частки в натурі, що є технічно можливим за висновком відповідного експерта.

Крім того, як зазначено в позовні заяві, на належній ОСОБА_1 земельній ділянці вона здійснила добудову до своєї частини будинку (квартири АДРЕСА_2 ), що була виділена в користування, у визначений законом спосіб (повідомила про початок виконання будівельних робіт Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області). На сьогодні Позивач отримала Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта. Однак реєстрація права власності на добудоване нерухоме майно (набуття права власності на нього) можлива за згоди співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим Позивач звернулася до суду з позовною вимогою про визнання права власності.

Інша частина даного будинковолодіння, яка належала ОСОБА_6 була успадкована по 1/4 частині його синами: ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, 1-1516, від 14.08.2009 року, виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, 1-1514, від 14.08.2009 року, виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф.

Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явився, про причини неявки Суду не сповістили, про місце, дату і час судових засідань повідомлялися належним чином. Відзиву на позов від відповідачів до суду не надходило.

Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, а представник Позивача не заперечила проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Будинковолодіння на АДРЕСА_1 належало по 1/2 частині батькові позивача, ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 26.08.1970 р №515/Д та ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва право на спадщину, виданого Першою Івано-Франківською державі нотаріальною конторою 05.08.1969 року №444/Д.

18 листопада 1987 року між співвласниками будинку будо укладено договір про порядок користування вищевказаним житловим будинком, який посвідчений державним нотаріусом Мазур Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № Д-2016.

Відповідно до вказаного договору, в користування ОСОБА_8 перейшла частина будинку, яка складалася з кімнати, позначеною в плані цифрами 2-3, жилою площею 25,9 кв.м., коридора, позначеного цифрами 2-1, площею 5,8 кв.м., кухні, позначеною цифрами 2-2, площею 6,0 кв.м З господарських будівель в користування перейшла літня кухня, позначена літ. «Вв», туалет, позначений літерою «Е», сарай, позначений літ. «Ж».

В користування ОСОБА_6 відійшла частина будинку, що складалася з двох житлових кімнат, позначених на плані цифрами 1-2, 1-3, площею 16,7 кв.м та 16,4 кв.м відповідно. Із господарських будівель в користування відійшов сарай, позначений літ. «В» , погріб позначений літ. «Д туалет літ. «Г». ОСОБА_6 заявив про те, що ним самовільно прибудовано прибудову до будинку, позначена літ. «А1» та веранду «а1».

Вказане підтверджується окрім Договору про користування, технічним паспортом на житловий будинок №212 від 23 березня 1987 року. Зокрема, на четвертій сторінці договору міститься експлікація до плану будинку, у якій зазначено площу частин помешкань:

Квартира 1 складається з:

кухні 7,80 м.кв., 2- житлової кімнати 16,7 м.кв., З-житлової кімнати 1 м. кв. 16.4 м. кв., житлової кімнати 6,9 м.кв. та веранди 6,3 м.кв. Всього по квартирі АДРЕСА_3 , 1 м.кв.

Квартира 2 складається з:

коридор 5,8 м.кв., 2-кухня 6,0 м.кв., 3 житлова кімната 25,9 м.кв. Всього площа будинку 91,8 м.кв.

Свою 1/2 частину садибного житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, батько Позивача ОСОБА_8 відповідно до Договору дарування за №3-2127 від 26 квітня 1989 року, посвідченого нотаріусом Першої Івано-Франківської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 , подарував ОСОБА_1 .

Запис про державну реєстрацію прав на вказане майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна внесено 11.08.2009 року.

Як зазначено в позовній заяві, протягом усього періоду часу і батько Позивача, і сама Позивач фактично користувалися квартирою АДРЕСА_4 .

Позивачем приватизовано земельну ділянку під виділеною в користування частиною будинковолодіння (квартирою АДРЕСА_2 ) та відповідною частиною господарських будівель та зареєструвала своє право власності на земельну ділянку площею 0,0221 га, кадастровий номер :08:011:0311 з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 15.08.2013 року.

Крім того, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що на належній ОСОБА_1 земельній ділянці Позивач здійснила добудову до своєї частини будинку (квартири АДРЕСА_2 ), що була виділена в користування, повідомивши про початок виконання будівельних робіт Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та отримавши Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.

Інша 1/2 частина даного будинковолодіння, яка належала ОСОБА_6 була успадкована по 1/4 частині його синами: ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, 1-1516, від 14.08.2009 року, виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, 1-1514, від 14.08.2009 року, виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. В подальшому ОСОБА_7 помер.

Відповідно до договору дарування від 26.04. 1989 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_1 1/2 частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в якому зазначено що 1/2 частина будинку належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 26.08.1970 року (а.с.7-8).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.05.2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1 земельної ділянки кадастровий номер :08:011:0311 по АДРЕСА_1 та 1/2 домоволодіння по АДРЕСА_1

Відповідно до статті 118 Цивільного Кодексу 1963 року (в редакції, чинній на момент укладання між співвласниками будинку нотаріально посвідченого Договору від 18 листопада 1987 року про порядок користування житловим будинком) якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку у спільній власності на будинок.

Відповідно до статті 358 Цивільного Кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як зазначено в позовній заяві, між співвласниками будинковолодіння немає спору з приводу порядку володіння та користування спільним майном.

Фактично співвласники будинковолодіння користуються будинковолодінням, відповідно до укладеного договору: Позивач користується частиною будинку (квартирою АДРЕСА_2 ), загальною площею 37,7 кв.м, та відповідними господарськими будівлями, решта співвласників фактично користуються площею 54,1 кв.м. (квартирою АДРЕСА_5 ).

Докази, які б спростовували дану обставину, в матеріалах справи відсутні.

Частина будинковолодіння, якою користується Позивач, є меншою за її ідеальну частку у праві власності на будинковолодіння, однак, з цього приводу Позивачем в позовній заяві зазначено про відсутність відповідних претензій до інших співвласників та відсутність вимоги про грошову компенсацію.

Відповідно до статті 364 Цивільного Кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 357 Цивільного Кодексу України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 391, 392 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як роз`яснено у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В свою чергу, з аналізу норм ст. ст. 356 ч. 1, 358, 364, 380, 382 ЦК України слідує, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року (з наступними змінами) у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 зазначено, що при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно вимог ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до п. 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 за № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. При неможливості виділу частки будинку в натурі власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

Отже, вирішення питання про виділ частки майна в натурі та визнання за позивачем права власності на вказані нею приміщення можливе виключно у разі вирішення питань про можливість виділу частини будинку в ідеальних частках, чи розміру компенсації співвласнику у разі перевищення розміру частки будинку від належної співвласнику, відповідності визначених варіантів поділу вимогам ДБН, варіантів переобладнання у разі необхідності, варіантів поділу в натурі земельної ділянки в залежності від виділених кожному співвласнику приміщень будинку та частки господарських будівель.

В матеріалах позовної заяви міститься Висновок №059/12-19 оціночно-будівельного дослідження від 10.12.2019 року, складений і підписаний експертом Максимчиним А.Д. (а.с.28-51), за висновком якого частину від будинковолодіння АДРЕСА_1 , зазначені у технічному паспорті від 23 березня 1987 року, а саме: квартира АДРЕСА_2 площею 37,7 м.2, літня кухня, зазначена літ. «В-в», туалет зазначений літ. «Е», сарай, зазначений літ. «Ж» становить 45%.

Інші докази, які би спростовували вищезазначений висновок, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, враховуючи все вищезазначене в сукупності, Суд приходить до висновку про можливість виділити на ім`я ОСОБА_1 в натурі 45% частин від будинковолодіння АДРЕСА_1 , зазначені у технічному паспорті від 23 березня 1987 року, а саме: квартиру АДРЕСА_2 площею 37,7 кв. м., літню кухню, зазначену літ. «В-в», туалет зазначений літ. «Е», сарай зазначений літ. «Ж».

Згідно з частиною 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

На підставі наведеного, Суд дійшов висновку про підставність позовної вимоги про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 щодо співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 м.кв. (житловою площею 47,1 м.кв., допоміжною площею 33,9 м.кв.), плануванням, відповідно до технічного паспорту від 29 квітня 2016 року, Суд зауважує, що вказана позовна вимога на даний час є передчасною.

Позивачу слід дотриматися встановленої законом процедури щодо оформлення права власності на добудову до виділеної ій в натурі частини будинковолодіння шляхом звернення у передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на зазначене вище майно.

Отже, на даний час суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за Позивачем права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 м.кв. (житловою площею 47,1 м.кв., допоміжною площею 33,9 м.кв.), плануванням, відповідно до технічного паспорту від 29 квітня 2016 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 20, 317, 319, 321, 357, 358, 364, 391-392 ЦК України, ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 280-284, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі 45% частин будинковолодіння, визнання права власності, задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1 в натурі 45% частин від будинковолодіння АДРЕСА_1 , зазначені у технічному паспорті від 23 березня 1987 року, а саме: квартиру АДРЕСА_2 площею 37,7 кв. м., літню кухню, зазначену літ. «В-в», туалет зазначений літ. «Е», сарай зазначений літ. «Ж».

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 щодо співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.03.2021 року.

Суддя Домбровська Г.В.