Провадження № 2/638/2378/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Башинської К.С., Подосокорської А.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2020 позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з зазначеним позовом, 06.11.2020 ОСОБА_4 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в обґрунтування позову, з урахуванням зменшення позовних вимог, вказує, що 20.05.2005 між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 23.01.2020. від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У добровільному порядку відповідач відмовляється провести поділ спільного майна, у зв`язку з чим позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати квартиру , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визначити, що частка ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними та становлять по 1/2 частині. В порядку поділ спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , по 1/2 частини квартири. Окрім того позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4792,16 та витрат пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 13500 грн.

23.10.2020 ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому вказує, що не заперечує, що квартира АДРЕСА_2 придбана у період шлюбу, позивачка має право на 1/2 частину вказаної квартири. Відповідач вказую, що проти твердження позивача про те, що він категорично заперечує проти поділу майна, не згоден, оскільки позивач жодного разу не зверталась з такою пропозицією. У зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволені позову.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, уповноважила адвоката Козирєва А.В. представляти її інтереси.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав викладених у ньому та з урахуванням зменшення позовних вимог.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, зазначив, що не заперечує проти задоволення його в частині поділу квартири, що стосується витрат на правову допомогу та судового збору заперечує, оскільки позивач не зверталась до нього з проханням у добровільному порядку поділити майно.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 у судовому засіданні висловила думку щодо позову, яка збігається з думкою відповідача у справі.

Суд, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 20.05.2005 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції, актовий запис 389 (а.с. 15).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №424 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис 685 (а.с. 16,17).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_11 залишено дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 » (а.с. 18-19).

З копії договору купівлі продажу від 28.08.2012 вбачається, що ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 119).

З наданої позивачем копії заяви вбачається, що 28.08.2012 ОСОБА_13 надала згоду чоловіку ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Тобто, на час придбання квартири покупець ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_9 (на теперішній час ОСОБА_4 .

На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 04.09.2012 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 22-23).

З копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 вбачається, що власником зазначеної квартири є ОСОБА_2 (а.с.24-26).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело та час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб .

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

В судовому засіданні встановлено, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_2 придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи вимоги ст.ст. 60-63 СК України, суд приходить до висновку, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання зазначеним майном, яке належить їм у рівних частках.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення - на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги від 01.07.2020, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом Козирєвим А.В., додаток №1 до договору про надання правої допомоги від 01.07.2020, квитанцію №932182 від 01.2020 про оплату ОСОБА_4 винагороди адвокату у сумі 13500 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльності адвоката ОСОБА_1 , ордер адвоката Козирєва А.В. (а.с. 47, 48,49,50,51) та детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних представником позивача адвокатом Козирєвим А.В., необхідних для надання ОСОБА_4 професійної допомоги по цивільній справі №638/10398/20 (а.с. 110-111).

Аналізуючи підстави для задоволення вимог щодо стягнення судових витрат у розмірі 13500 грн, суд враховує, що з огляду на зміст та обсяг проведеної роботи така робота, вочевидь, не вимагала від адвоката витрат часу в обсязі, визначеному в акті виконаних робіт, а більшість зазначених послуг фактично є однаковими за своєю правовою суттю.

Так однією з послуг вказано, що адвокат визначає оптимальний шлях правового захисту прав та інтересів ОСОБА_4 , при цьому ані позивачем, ані представником позивача не надано доказів того, що вони звертались до відповідача з метою врегулювати спір про поділ майна у добровільному порядку та їм було відмовлено, у зв`язку з чим вони змушені звернутись до суду за захистом своїх прав.

Також як послуги вказано підготовка адвокатом запитів до ПН ХМНО та КП «ХИ БТІ» на які витрачено по дві години часу, проте з наданих копій запитів вбачається, що на їх виготовлення не потрібно чотири годи, оскільки вони є ідентичними та відрізняються лише адресатом та прохальною частиною.

Окрім того, позивач вказує, що на збір та аналіз доказів витрачено дві годи, проте з наданих до позовної заяви доказів, а саме копія паспорту позивача, відповідача, копія РНОКПП, копія довідки з місця проживання копія свідоцтва про шлюб та про народження дітей, копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія заяви про надання згоди на придбання майна, копія технічного паспорту, звіт про оцінку майна, вбачається, що зазначені копії виготовлені з документів, які знаходяться у позивача та не потребували додаткового витребування з інших установ, окрім того звіт про оцінку виготовлений на замовлення самого позивача та потребував часу адвоката. З цих же доказів вбачається, що адвокатом було тільки зроблено запит до Державного реєстру речових прав та отримано з нього інформацію щодо спірної квартири, проте направлення запиту також не могло зайняти дві годи робочого часу адвокату, так як вказаний запит зроблено через веб сайт, тобто на робочому місці адвоката, що не потребувало витрат додаткового часу.

Окрім того, підготовка позовної заяви, подання позовної заяви, ознайомлення з відзивом, направлення відповідачу та подання до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог також не може зайняти 11 годин робочого часу.

Тому суд вважає, що заявлений представником позивача перелік виконаних робіт, пов`язаних з підготовкою та участю у розгляді справи, не повною мірою узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13500 грн з відповідача.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд вважає за можливе визначити розмір витрат, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

При зверненні до суду позивачем визначено ціну позову 479 216,50 грн та сплачено судовий збір у розмірі 4792,16 грн.

06.11.2020 позивачем зменшено позовні вимоги, ціна позову , після зменшення позову, 467 716,50 грн.

П. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Тобто, після зменшення розміру позовних вимог, позивач повинна була звернутись з заявою про повернення частину судового збору, яка становить 114,99 грн.

У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті згідно з частиною 1 статті 142 ЦПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 визнано позов, а позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача 2396,08 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Крім того, 2396,08 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 11, 364, 365, 372 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_2 .

Визначити частку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 по 1/2 частині за кожним.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 4,4 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м.

Залишити 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 4,4 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м у власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн, сплачену суму судового збору у розмірі 2396,08 грн, а всього 7396 (сім тисяч триста дев`яносто шість) грн 08 коп

Повернути ОСОБА_4 з державного бюджету 50% судового збору в розмірі 2396 (дві тисячі триста дев`яносто шість) грн 08 коп, сплаченого 27.07.2020 за квитанцією №0.0. .1

Роз`яснити ОСОБА_4 її право на звернення з заявою про повернення з державного бюджету судового збору у розмірі 114,99 коп., у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2021.

Сторони:

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 , фактично мешкає АДРЕСА_3

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_4 , фактично мешкає АДРЕСА_5 .

СУДДЯ: І.В. СЕМІРЯД