Справа № 703/3160/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарях судового засідання Литвин Г.Т., Бойко Л.М., Холодняк Л.П.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 04 жовтня 1997 року по 19 серпня 2008 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

У період спільного проживання в шлюбі сторони придбали 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме зазначені в технічному паспорті: житловий будинок літери А, а, а-1-а6 загальною площею 122,8 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м., сарай Б, б, б-1, б2, сарай Г, Е, гараж Д, погріб п/д, огорожа № 1, № 2.

Оскільки спірний будинок придбаний під час шлюбу, за час подружнього життя, відповідач добровільно не бажає визнати за ним право власності, звернувся до суду та просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 11/27 його частин.

Відповідач ОСОБА_5 подала суду заперечення на позовну заяву про поділ спільного иайна подружжя в яких зазначила, 05 березня 1998 року на підставі договору дарування, вона прийняла з дар від ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

15 лютого 2001 року на підставі договору купівлі-продажу, квартиру АДРЕСА_2 , вона продала ОСОБА_7 за 2100 доларів США .

За виручені кошти від продажу цієї квартири нею було придбано 19 березня 2001 року на підставі договору-купівлі продажу квартиру АДРЕСА_3 в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за 1800 доларів США.

29 листопада 2001 року на підставі договору купівлі-продажу вона продала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 , за 2500 доларів США.

За виручені кошти від продажу квартири, нею 30листопада 2001 року було придбано на підставі договору-купівлі продажу, будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_4 , в ОСОБА_11 за 1800 доларів США.

09 липня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу нею продано ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_4 за 2400 доларів США.

За виручені кошти від продажу житлового будинку по АДРЕСА_4 , нею 15 квітня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу придбано 22/27 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за 2500 доларів США.

Незважаючи на те, що придбання 22/27 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , відбувалося у період шлюбу із ОСОБА_1 , однак за кошти, які беруть свій початок ще з моменту продажу подарованої їй квартири.

Таким чином, відповідач зазначила, що придбання нею 22/27 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , відбулося за кошти, які належали їй особисто і не були спільною власністю подружжя.

Відтак вважає, що це майно не може бути поділеним між нею та позивачем, як спільне майно подружжя.

09 січня 2013 року через сварки позивач почав проживати в окремій кімнаті, а з березня 2013 року він припинив проживати в даному будинку забравши свої особисті речі та більше в ньому не проживав, а тому вважає, що йому було належним чином відомо про порушене право власності.

Відповідач зазначила, що з моменту розірвання їхнього шлюбу та фактичного припинення між ними шлюбних відносин і до моменту подачі позивачем позову про поділ спільного майна подружжя, пройшло більше 3 років, тобто, звернення до суду з даним позовом виходить за межі строків позовної давності встановлених в ст. ст.72 СК України.

Просила у позовних вимогах ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Окрім того, 10 січня 2017 року відповідач подала до суду заяву про застосування строків позовної давності в зв`язку із спливом трьохрічного строку для звернення до суду.

09 липня 2018 року відповідач подала до суду додатковий відзив на позовну заяву в якому зазначила, що правовими підставами позову, як це зазначено у заяві від 29 серпня 2016 року, вказано положення ст.ст.60,70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України.

Однак, оскільки спірне будинковолодіння було придбано у 2003 році, тобто до набрання 01 січня 2004 року чинності Сімейним кодексом України, а відтак вважає, що до правовідносин з приводу цього майна слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, що позивач при підготовці позову не врахував, та застосував норми матеріального права, які на них не поширюються.

Відповідач зазначила, що позивач не надав суду відповідних доказів щодо джерела отримання коштів, які були використані, на його думку, ними, як подружжям, під час придбання спірної частини будинку.

Натомість відповідач, вважає, що надала суду належні докази щодо джерела отримання коштів, які були використані у квітні 2003 року на придбання частини будинку АДРЕСА_1 , яку позивач просить суд визнати спільним сумісним майном.

Просила у позовних вимогах ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав зазначених у позові та просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та визнати право власності за ОСОБА_1 на 11/27 частин будинковолодіння.

Щодо застосування строку позовної давності представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 про своє порушене право дізнався у червні-липні у 2016 році, відтак вважає, що процесуальний строк для звернення до суду із позовною заявою він не пропустив, а відповідач не довела те, що спір виник набагато раніше.

Окрім того, звернув увагу на те, що до застосування строків позовної давності необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, тобто у 2016 році.

Представник відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що позовна заява до якої не вносилися зміни ґрунтується на положеннях ЦК України в редакції 01 січня 2004 року, проте даний спір виник у квітні 2003 року, а відтак до даних правовідносин підлягають застосуванню і норми, які діяли на час придбання спірного будинку, тобто ЦК України в редакції 1963 року та КзЗпШС.

Представник відповідача зазначив, що згідно ст. 24 КЗпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Також зазначив, що не всі кошти на придбання спірного будинку є спільним майном подружжя, оскільки відповідач на купівлю будинку вклала більшу їх частину, а саме від реалізації набутої у дар квартири АДРЕСА_2 , цей факт не заперечував позивач, а саме те що було придбання майна, а потім його реалізація.

Окрім того, звернув увагу на те, що позивач не довів походження джерела коштів на придбання спірного будинку. Пояснення, які ним раніше надавалися в судовому засіданні з приводу витрачання коштів на спірний будинок, зводяться до того, що їх частина походить за рахунок коштів відповідача від реалізації майна.

А відтак вважають, що частка позивача становить 11/108 частин від 22/27, які є предметом спору.

Вважають, що позивач пропустив процесуальний строк для звернення до суду, оскільки загальний строк позовної давності становить три роки та посилалися на норми діючого на час придбання спірного будинку законодавства.

Просили суд, відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску процесуального строку позовної давності, в разі задоволення позовних вимог не заперечували, щоб за позивачем було визнано право власності на спірний будинок на 11/108 частин.

Справа надійшла до суду 05 вересня 2016 року, при цьому розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), що передбачено ч. 1 п. 9 Розділу XІІІ Перехідних Положень ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача, відповідача надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У відповідності до ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як передбачано ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Як вбачається із договору купівлі-продажу 22/27 частин будинку з надвірними спорудами від 15 квітня 2003 року зареєстрованого в реєстрі за № 1425 ОСОБА_5 купила 22/27 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд, по АДРЕСА_1 (а.с. 7, 21).

Відтак, суд зазначає, що на час придбання спірного будинку діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2008 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 04 жовтня 1997 року, розірваний (а.с. 65).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації атів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області ОСОБА_1 та ОСОБА_5 19 серпня 2008 року розірвали шлюб (а.с. 6).

Із свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 виданого Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що ОСОБА_5 уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_14 (а.с 120).

Не погоджуючись із заявленими вимогами позивача щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя 22/27 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 відповідач надала суду в якості доказів договір дарування квартири від 05 березня 1998 року, договір купівлі продажу квартири від 15 лютого 2001 року та довідку приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. від 28 жовтня 2016 року щодо укладення договорів купівлі продажу на підтвердження придбання спірної частини будинку за кошти, що належали їй особисто.

Однак, суд зазначає, що відповідач не надала суду доказів на підтвердження того, що кошти від продажу вищевказаного вказаного майна витрачені нею саме на придбання спірного будинку.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що спірні 22/27 частин будинку АДРЕСА_1 придбані сторонами під час перебування у шлюбі, відтак відповідно до вимог ст.22 КпШС України, дане нерухоме майно є спільною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується вимоги відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України вбачається, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-258цс15, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 76 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року по справі № 6-17цс17.

Про порушене право, як зазначає позивач, йому стало відомо в червні 2016 року.

Як було встановлено під час розгляду справи відповідачем не заперечувалося, що сторони разом проживали за адресою по АДРЕСА_1 до січня 2013 року.

Із письмових пояснень наявних в матеріалах справи ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 завірених підписом голови квартального комітету вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою АДРЕСА_5 з 2001 року, що також підтверджується довідкою квартального комітету Смілянської міської ради № 12 від 04 січня 2014 року.

З квитанцій від 10 листопада 2013 року, 07 грудня 2013 року, 08 лютого 2014 року, 19 червня 2014 року, вбачається факт здійснення переказів коштів позивачем на ім`я ОСОБА_5 в період з 10 листопада 2013 року по 19 червня 2014 року.

Вищеперераховані обставини підтверджують факт, який не заперечуються відповідачем про те, що у 2013 2014 роках сторони підтримували відносини.

Відтак,дізнавшись про порушене право, як зазначає позивач, у червні 2016 року ним строки позовної давності звернення до суду з даним позовом не пропущені, позаяк з матеріалів справи вбачається, що у 2013, 2014 роках стосунки між сторонами підтримувалися та спору про поділ спільного нажитого майна не виникало.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на предмет підтвердження придбання спірної частини будинку під час перебування у шлюбі.

На стягненні судових витрат сторони не наполягали .

На підставі вищевикладеного та керуючись п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України, п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, ст. ст. ст. 22, 25 КпШС (в ред. 1969 року), ст. ст. 1, 2, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Визнати що 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/27 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме зазначені в технічному паспорті: житловий будинок літери А, а, а-1-а6 загальною площею 122,8 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м., сарай Б, б, б-1, б2, сарай Г, Е, гараж Д, погріб п/д, огорожа № 1, № 2.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду, а особами, які не були присутніми під час проголошення судового рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Повний текст рішення суду виготовлений 19 березня 2021 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_4 .

Представник позивача Дем`яненко Олександр Анатолійович, діє згідно ордера серія ЧК №60068 від 16 квітня 2018 року

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та жителька в АДРЕСА_1 .

Представник відповідача Петренко Олександр Володимирович, діє згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність № 383 від 15 листопада 2010 року.

Головуючий О.П.Опалинська