Справа № 203/3310/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Ковбасюк О.О.

за участю:

секретаря судового засідання Кулай О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про визнання незаконним рішення, стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Страхова компанія «Країна» про визнання незаконним рішення, стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.01.2014 близько 14 год. 00 хв. в м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , «Хюндай Гец», д.н.з. НОМЕР_3 , який стояв у нерухому стані, та належного позивачу автомобіля «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_4 , яким керував водій ОСОБА_4 . Оскільки цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , з вини якого сталася ДТП, була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Країна», того ж дня про факт ДТП позивачем було повідомлено вказану страхову компанію. 20.01.2014 позивач з`явився до страхової компанії та заповнив надане представником компанії повідомлення про ДТП потерпілої особи, після чого ще неодноразово спілкувався у телефонному режимі з представниками компанії у телефонному режимі щодо відшкодування завданих йому збитків. Крім цього, 14.01.2014 представниками відповідача було складено акт огляду належного позивачу транспортного засобу. Після набрання законної сили вироком суду щодо ОСОБА_2 позивач 16.01.2017 звернувся до відповідача та заповнив заяву на виплату страхового відшкодування. Однак у травні 2017 року позивачем у приміщенні страхової компанії було особисто отримано письмову відповідь відповідача за №667 від 20.02.2017, згідно з якою йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п.37.1.4 п.37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пропущенням ним річного терміну звернення із заявою до страховика. В подальшому, на початку червня 2017 року, після надання відповідачем можливості позивачу ознайомитися з матеріалами страхової справи, останнім дійсно було виявлено відсутність у такій справі його заяви про виплату страхового відшкодування. Проте позивач вказує, що жодних листів з боку страхової компанії про необхідність з`явитись та подати заяву на відшкодування він не отримував, так само як в матеріалах справи відсутні докази направлення таких листів на його адресу. Позивачем було прийнято рішення про звернення до відповідача із заявою про поновлення пропущеного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом за вих. №5242 від 12.06.2017 відповідач повідомив позивача про неможливість перегляду рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Враховуючи наведене, позивач просив визнати вказане рішення відповідача про відмову у виплаті йому страхового відшкодування незаконним.

Крім того, посилаючись на норми ст. 1166 ЦК України та ст.ст. 22, 29, 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просив стягнути на його користь з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 45991,56 грн., що дорівнює вартості автомобіля ВАЗ-2104, оскільки згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 10.08.2018 відновлення КТЗ, виходячи із встановленої експертом вартості відновлювального ремонту у розмірі 81637,10 грн., визнано економічно необґрунтованим.

Також позивачем, відповідно до ст.ст. 536, 625 ЦК України було обраховано пеню за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 20.02.2017 по 07.09.2018 у розмірі 21 512,71 грн., інфляційні збитки за вказаний період у розмірі 7335,65 грн. та 3% річних у розмірі 2184,91 грн., які він також просив стягнути з відповідача на його користь.

Крім того, посилаючись на норми ст. 23, ч.3 ст. 386, п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2018 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2018 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Васильченка О.В.

Ухвалою судді від 25.02.2019 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді від 26.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачем таку ухвалу було оскаржено в апеляційному порядку, однак постановою Київського апеляційного суду від 02.10.2019 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

27.11.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ПАТ «Страхова компанія «Країна» визнала той факт, що 06.01.2014 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_4 , який належить позивачу, та автомобіля «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахованого за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/3106676 в ПАТ «СК «Країна». 20.01.2014 позивачем було подано до ПАТ «СК «Країна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, однак відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування через те, що заява на виплату страхового відшкодування була подана позивачем лише через три роки з моменту ДТП, а саме 16.01.2017, тобто з порушенням не лише 30-ти денного терміну, встановленого ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів», а й взагалі понад річний термін, що згідно вимог ст.37 вказаного Закону є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Крім того, відповідач вказує, що передбачені законом строки для звернення до страховика, порушення яких позбавляє права на отримання страхового відшкодування, є преклюзивними за своєю природою та не передбачають можливості їх поновлення, у зв`язку з чим звернення позивача із заявою до страховика про поновлення вищенаведеного строку та перегляду прийнятого рішення є необґрунтованим, незаконним, та таким, що не підлягає задоволенню. Крім цього, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість решти позовних вимог, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

20.10.2020 представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, у якому вони позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю Васильченка О.В. звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Ухвалою судді Ковбасюк О.О. від 18.06.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено її до судового розгляду.

17.09.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника, у якому вони позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Крім того, стороною позивача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи нотаріально посвідченої письмової заяви свідка ОСОБА_4 від 08.09.2021, у якій останнім наведено обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.01.2014, та відомості щодо звернень із заявами до страхової компанії.

06.10.2021 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких він просить не брати до уваги при розгляді справи вказану заяву свідка ОСОБА_4 , вказуючи на недопустимість такого доказу з огляду на положення статей 76, 78, 90-93 ЦПК України, а також посилається на те, що рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу було прийняте на підставі п.п.37.1.4 п.37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У судове засідання представник відповідача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено судом, вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016, який ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2016 змінено в частині пом`якшення покарання, а в решті залишено без змін, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Цим же вироком частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , стягнуто з ОСОБА_2 у відшкодування заподіяної моральної шкоди на користь ОСОБА_5 150 000 грн. та на користь ОСОБА_4 100 000 грн., в іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Відповідно до змісту вироку ОСОБА_2 визнаний винним у тому, що він 06 січня 2014 року, близько 14 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вулиці без назви, з боку вул. Шелгунова в напрямку вул. Братів Трохимових в м. Дніпропетровську. Під час руху ОСОБА_2 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху (вимоги п. 16.11 ПДР України), проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, наближаючись по ґрунтовій дорозі без назви до нерегульованого перехрестя з вул. Братів Трофимових, не надав переваги у русі автомобілю «Кіа», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого в районі будинку №131 на вищезазначеному перехресті скоїв з ним зіткнення, від якого автомобіль «Кіа», д.н.з. НОМЕР_2 , у некерованому стані виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , після чого автомобіль «ВАЗ-2104» у некерованому стані допустив наїзд на автомобіль «Хюндай Гец», д.н.з. НОМЕР_3 , який стояв попереду. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_5 заподіяно тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, потерпілому ОСОБА_4 заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш як 21 день). Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_2 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95171 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Суд вважає, доведеним той факт, що ОСОБА_2 було порушено вимоги Правил дорожнього руху України, оскільки такого висновку дійшов суд у вироку від 08.06.2016 та апеляційний суд в ухвалі від 20.12.2016.

Судом також встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 06.01.2014 за обставин, наведених у вищезазначеному вироку суду, було пошкоджено автомобіль «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_4 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 є позивач ОСОБА_1 .

Цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 , з вини якого сталася вказана дорожньо-транспортна пригода, було застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/3106676 від 03.06.2013 в ПАТ «Страхова компанія «Країна».

20.01.2014 позивачем ОСОБА_1 було подано на ім`я голови правління ПАТ «Страхова компанія «Країна» Наконечного О.В. письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи за вх. №192.

Крім цього, 14.01.2014 за участю представників страхової компанії було складено акт огляду належного позивачу транспортного засобу «ВАЗ-2104», д.н.з. НОМЕР_4 .

Вказані обставини визнаються сторонами та відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

16.01.2017 звернувся до відповідача та заповнив заяву на виплату страхового відшкодування.

Однак згідно з листом відповідача №667 від 20.02.2017 позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п.37.1.4 п.37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пропущенням ним річного терміну звернення із заявою до страховика.

У червні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення пропущеного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом за вих. №5242 від 12.06.2017 у задоволенні такої заяви позивача було відмолено із посиланням на те, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування ПАТ «Страхова компанія «Країна» прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, а Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено можливість поновлення строку для звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказані рішення відповідача є незаконними, оскільки заяву про виплату страхового відшкодування ним було подано страховику своєчасно, крім того жодних листів з боку страхової компанії про необхідність з`явитись та подати заяву на відшкодування він не отримував.

Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить із наступного.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути: договори та інші правочини, а також - інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Право на звернення до суду закріплено у Конституції України, а відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

У Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (п. п. 1.4, 1.7 ст. 1).

За вимогами ст. 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Згідно зі ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, потерпілого, так і страховика.

У п. 33.1.4 п.33.1 ст. 33 Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (п. 35.1 ст. 35).

Згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 п.37.1 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або підчас захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону. Неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у п.37.1.4 п.37.1 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у ст. 37 Закону, а їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, у даному випадку саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах від 12.12.2018 у справі № 641/8243/14-ц (провадження № 61-10185св18), від 08.02.2018 у справі № 233/6322/15-ц (провадження № 61-1080св18), від 19.12.2018 у справі № 761/8048/16-ц (провадження №61-8643св18).

Як з`ясовано судом та підтверджується матеріалами справи, із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.01.2014, позивач звернувся до відповідача 16.01.2017, тобто з порушенням строку, встановленого ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаної обставини стороною позивача до суду не надано.

При цьому судом враховується, що згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Статтями 90-93 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

З огляду на наведене, суд не приймає до уваги надану позивачем в якості доказу письмову заяву свідка ОСОБА_4 від 08.09.2021, у якій останнім наведено обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.01.2014, та відомості щодо звернень із заявами до страхової компанії, оскільки така заява не відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів, а також подана всупереч порядку подання доказів, визначеному положеннями ЦПК України.

Із урахуванням встановлених вище обставин справи, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, наведені в заперечення позовних вимог в тому, що у визначений законом строк позивач до страховика не звернувся, а тому рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу було прийняте позивачем правомірно та у відповідності до п.37.1.4 п.37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача про те, що передбачені законом строки для звернення до страховика, порушення яких позбавляє права на отримання страхового відшкодування, є преклюзивними за своєю природою та не передбачають можливості їх поновлення, у зв`язку з чим звернення позивача із заявою до страховика про поновлення вищенаведеного строку та перегляду прийнятого рішення було безпідставним.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 23, 81, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про визнання незаконним рішення, стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», місцезнаходження: м. Київ, вул. Електриків, 29, .

Повний текст рішення складено 13.12.2021.

Суддя О. О. Ковбасюк