ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року

м.Суми

Справа №591/5382/20

Номер провадження 22-ц/816/405/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Буланова Олексія Михайловича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Северинової А.С. у м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Сумського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання зобов`язання припиненим,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, свої вимоги мотивувала тим, що 12 серпня 2010 року між нею та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі АТКБ «ПриватБанк») був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого позивачка отримала кредитну картку «Універсальна».

11 серпня 2014 року ОСОБА_1 переоформила кредитну картку на картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої вона отримала кредит у розмірі 16000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Сумського районного суду від 26 жовтня 2015 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 27704 грн 41 коп. заборгованості та 1218 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Не заважаючи на те, що ОСОБА_1 виконала рішення суду, сплатила заборгованість за кредитним договором, тобто її зобов`язання за кредитним договором припинені, банк продовжує нараховувати відсотки та вимагає сплатити заборгованість за кредитним договором, яка нарахована після ухвалення вказаного судового рішення.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором від 12 серпня 2010 року, укладеним між нею та АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору від 12 серпня 2010 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненими.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту прав споживача, як визнання договору припиненим, посилається на роз`яснення викладені у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах матеріального права, тому заявлені у скарзі вимоги банку задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Буланова О.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що 12 серпня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого позивач отримала кредитну картку «Універсальна» (а.с. 6, 7-8, 24).

11 серпня 2014 року позивачу було переоформлено кредитну картку на престижну картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої остання отримала кредит у розмірі 16000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Сумського районного суду від 26 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 27704 грн 41 коп. заборгованості та 1218 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору (а.с. 25-26).

Вказане рішення суду перебувало на примусовому виконанні у Сумському районному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 51).

Постановою державного виконавця Сумського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 28 серпня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа, виданого 12 січня 2016 року Сумським районним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 27704 грн 41 коп. заборгованості та 1218 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору на підставі п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 27, 52).

Після ухвалення рішення суду від 26 жовтня 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» продовжував нараховувати проценти за використання кредитним лімітом, пеню та штраф за прострочку по кредиту, незважаючи на те, що після ухвалення вказаного рішення суду позивачка кредитними коштами не користувалась (а.с. 78-83).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка сплатила заборгованість за договором у повному обсязі, нових кредитних коштів не отримувала, тому зобов`язання сторін за договором від 12 серпня 2010 року є припиненими.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що станом на 31 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 серпня 2010 року у сукупності складала 27704,41 грн, ця сума достроково стягнена з неї рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 жовтня 2015 року.

Пред`явивши до суду позов про стягнення заборгованості згідно з частиною другою 1050 ЦК України у 2015 році, кредитор змінив умови та строк кредитування, а отже не мав правових підстав надалі нараховувати передбачені договором проценти та неустойку. Права та інтереси кредитодавця у охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 виконала рішення суду, повністю погасила заборгованість перед банком, тобто виконала свої кредитні зобов`язання.

На думку апеляційного суду, обґрунтовуючи свої вимоги обставинами належного та у повному обсязі виконання зобов`язання, позивачем доведено настання, передбачених статтею 599 ЦК України, підстав для припинення зобов`язання.

Доказів користування позивачкою кредитними коштами після звернення кредитора до суду з вимогою дострокового погашення заборгованості банк не надав, як до місцевого суду, так і до суду апеляційної інстанції.

З огляду на встановлені у справі обставини та зазначені вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про припинення зобов`язань сторін за кредитним договором від 12 серпня 2010 року.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В свою чергу, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника, не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє банк права на стягнення процентів за кредитним договором, оскільки заявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі та виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність встановлену ст. 625 ЦК України.

Твердження банку про обрання позивачкою неналежного способу захисту права також відхиляються апеляційним судом, як необґрунтовані, оскільки позовна вимога заявлена позивачкою відповідно до вимог частини 2 статті 16 ЦК України.

Заявлені доводи апеляційної скарги висновків суду по суті спору не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 17 березня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук