І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Бєловол О.О.,
Справа № 629/161/21
Номер провадження 2/629/421/21
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю,
Позивач звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, посилаючись на те, що з 29 грудня 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який було розірвано за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 27 березня 2019 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народженні, та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.07.2020 було розділене спільне майно подружжя, виділено у власність позивача та відповідача по Ѕ частині належної їм на праві спільної сумісної власності трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 18.12.2020 року позивач зареєструвала своє право на Ѕ частину трикімнатної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 39797167. Квартира складається з 3-х ізольованих кімнат житловою площею 40,5 кв.м в тому числі: кімната -10,0 кв.м. кімната - 16,5 кв.м., кімната - 14,0 кв.м., кухня площею 5,1, ванної кімнати площею - 2,1 кв.м., вбиральня - 1,1 кв.м., передпокій 8,0 кв.м, вбудований шаф 0,3;0,6 кв.м. Квартира обладнана балконом - 3,3 (1,0) кв.м. Загал площа квартири складає 58.7 кв.м. В квартирі зареєстровані позивач - ОСОБА_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач ОСОБА_2 з 10.07.2019 року, ОСОБА_5 з 01.12.2015 року, та ОСОБА_6 з 01.12.2015 року. В травні 2019 року відповідач у черговий раз влаштував сварку, погрожував позивачу фізичною розправою, вона була змушена піти на тимчасове проживання, до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . Після цього відповідач змінив замки на вхідних дверях. Вона намагалася повернутися до квартири, але відповідач всіляко чинив перешкоди. Позивач неодноразово зверталася до Лозівського ВП ГУНП в Харківські області з заявами про притягнення відповідача до відповідальності. Але розгляд заяв позивача правоохоронними органами були припинені, оскільки тяжких наслідків не настало, громадський спокій грубо порушений не був тому було рекомендовано звернутися до суду. 12 червня 2020 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було винесено рішення про вселення позивача та малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати у користуванні квартирою. З серпня 2020 року позивач з дітьми вселилися до квартири, а відповідач свої особисті речі переніс в кімнату площею 10.0 кв.м., а позивач з дітьми проживає в кімнатах площею 16,5 кв.м. та 14,00 кв.м. Сторонами та з урахуванням дітей визначено порядок користування квартирою. У сторін виникають конфліктні ситуації й непорозуміння щодо користування спірним житлом, відповідач не бажає сплачувати комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з приводу вирішення спору мирним шляхом, але відповідач ігнорує вимоги позивача. Оскільки сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, останній чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, тому вона змушена звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою. На підставі вищевикладеного, просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 : у користування ОСОБА_1 виділити житлові кімнати площею 16,5 кв. м разом з балконом та 14,0 кв.м; у користування ОСОБА_2 залишити житлову кімнату, площею 10,0 кв. м; в загальному користуванні залишити : кухню площею 5,1 кв. м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, вбиральню 1,1 кв. м., передпокій 8,0 кв. м, вбудовану шафу 03; 0,6 кв.м.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, в наданій суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що квартира розподілена на дві рівні частки, він бажає за потребою продовжувати користуватися кімнатою з балконом, не мати перешкод для виходу на балкон та до іншої кімнати для спілкування з дітьми, просив відмовити в позові.
У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.
Ухвалою суду від 26.01.2021 позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, судом було вказано на недоліки позову, які є необхідним усунути. Зокрема, суд пропонував позивачу подати відповідно до заявлених вимог висновок експертної організації з визначення порядку користування житловим приміщенням, або подати клопотання про призначення такої експертизи щодо можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою відповідно до належних співвласникам часток.
В ухвалі про відкриття провадження у справі від 04.02.2021 позивачу було запропоновано подати до суду, у разі наявності, докази в обґрунтування позовних вимог, які не були додані до позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Разом з тим, позивач не скористалася наданими їй правами, позивачем не було подано висновку експертної установи, клопотань про призначення експертизи, не було надано будь-яких доказів суду, будь-яких письмових клопотань у відповідності до вимог ЦПК України щодо забезпечення доказів, витребування доказів у передбачених ЦПК України випадках.
Сторони користуються рівними процесуальними правами/ст. ст. 48,49 ЦПК України/. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред`явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках/ ст. 13 ЦПК України/.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях /ст.ст. 12, 81 ЦПК України/.
Суд розглядає позов за наявними в справі доказами, в межах заявлених позивачем вимог.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд доходить до наступного.
Судом встановлено, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.07.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було виділено у власність кожному по Ѕ частини належної їм на праві спільної сумісної власності трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.10-12/.
Згідно технічного паспорту, квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , складається з 3 кімнат житловою площею 40,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (6) 10,0 кв.м., 2-а кімната (8) 16,5 кв.м., 3-я кімната (9) 14.0 кв.м., кухні площею 5,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., передпокою 8,0 кв.м., вбудованої шафи 0,3; 0,6 кв.м. Квартира обладнана балконом 3,3 (1,0) кв.м. Загальна площа квартири 58,7 кв.м. /а.с.22-24/.
Як вбачається з особового рахунку, у спірній квартирі зареєстровано 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.24/.
Таким чином, на кожну особу припадає по 10,125 кв.м. житлової площі.
Позивач просить надати в користування відповідачу кімнату площею 10 кв.м., що складає 24,69 % від житлової площі всієї квартири, яка становить 40,5 кв.м., що значно є меншою частиною його права у спільній частковій власності, яка становить 50%.
При цьому позивач зазначила, що вона просить надати в її користування житлові кімнати площею 16,5 кв.м. та 14 кв.м., посилаючись на урахування інтересів дітей.
Відповідач заперечує запропонований позивачем порядок, просить відмовити у позові, вказує на відсутність спору, оскільки сторони мають можливість користуватися своїми частками у спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на сласний розсуд.
Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).
Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.
Згідно з п. 14 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.
Згідно п. 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України порушуючи справу даної категорії, суддя зобов`язаний згідно з вимогами ст.143 ЦПК, з метою забезпечення її своєчасного і правильного розгляду, провести всі необхідні для цього підготовчі дії, зокрема, відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати документи (дані): про право власності на жилий будинок і розмір часток співвласників (про надання земельної ділянки для спорудження будинку і про його будівництво, про купівлю-продаж, міну, дарування, спадкування, про право на частку в спільному майні подружжя, рішення суду, що набрало законної сили, про визнання права власності на будинок чи його частину, довідку з бюро технічної інвентаризації); план будинку і земельної ділянки; висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а у необхідних випадках-органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов`язаних з цим переобладнань.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням між його співвласниками не враховуються особи, які користуються цим приміщенням та не мають права власності на його частку.
Тобто права дітей при встановленні порядку користування власністю між співвласниками не можуть враховуватись, оскільки у відповідності до ст. 358 ЦК України право користування майном визначається тільки між співвласниками.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила виділити їй в користування житлову кімнату, площею 16,5 кв.м. разом з балконом, та житлову кімнату, площею 14,0 кв.м., відповідачу житлову кімнату, площею 10,0 кв.м.
На такий варіант виділу кімнати у користування відповідач не погодився.
Судом встановлено, що ідеальна частка кожного з співвласників становить 20,25 кв.м. житлової площі та 29,35 кв.м. від загальної площі.
Приміщення, які просить виділити позивач їй та відповідачу в користування, не відповідають їхнім ідеальним часткам у спільній власності.
Також позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що існують інші варіанти виділення у користування кімнат спільної квартири, які б не порушували права кожного власника, адже відповідних клопотань про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування такої можливості стороною позивача у ході розгляду справи заявлено не було. Позивач не бажала брати участь в справі особисто, просила розгляд справи проводити без її участі.
В справі відсутні докази, що співвласники узгодили та визначили порядок користування квартирою у запропонованому позивачем варіанті.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, суд враховує, що спірна квартира не має кімнат, які б по площі відповідали ідеальним долям сторін у частковій власності, запропонований позивачем варіант не відповідає вимогам законодавства та призведе до порушення прав іншого співвласника щодо користування квартирою, відповідач не погоджуються щодо такого порядку, а тому на підставі наявних у справі доказів встановити порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості повинна рости в моральному та матеріальному забезпеченні.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265,268 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1
відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1
Суддя: К.Ш.Харабадзе