ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Київ

справа № 760/29935/19

провадження № 22-ц/824/3649/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у складі судді Коробенка С.В., повний текст складений 22.12.2020 року,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому просив розірвати договір № AG-5073 L від 04 грудня 2016 року, укладений з ФОП ОСОБА_2 та стягнути з останнього на його користь сплачені за товар кошти в розмірі 14 580 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 04 грудня 2016 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення металопластикових вікон. Як зазначив, позивач, насправді він не мав наміру укладати зазначений договір, проте був введений в оману працівниками відповідача, які вмовляннями та наполяганнями схилили його до підписання документів, серед яких, як виявилося в подальшому, був і кредитний договір з ПАТ «Ацент-Банк» («А-Банк») на суму в розмірі 14 580 грн.

ОСОБА_1 вказує, що наступного дня після укладення договору він з`явився в офіс Відповідача і хотів відмовитися від договору, проте йому відповіли, що це є неможливо, оскільки замовлення вже в роботі, і воно оплачене ПАТ «Акцент-Банк» за рахунок отриманого ним кредиту.

Позивач зазначає, що він повністю погасив заборгованість за кредитом перед банком, проте так і не погоджується на прийняття виконаних відповідачем вікон, бажає розірвати договір та отримати назад кошти за договором, а тому просив його позов задовольнити.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати зазначене судове рішення через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що відмова відповідача в задоволенні його вимог про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів, грубо порушує його права як споживача, передбачені ст. 4, п. 2 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» і підлягають судовому захисту.

Апелянт вважає, що місцевий суд, через неналежну вмотивованість оскаржуваного судового рішення, фактично порушив його право на справедливе і неупереджене вирішення спору та прийняття правосудного рішення, що, на його думку, призвело до недотримання конституційних принципів правосуддя.

Відповідач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В суд апеляційної інстанції учасники справи, належним чином повідомлені про час розгляду справи, не з`явилися, при цьому від адвоката Дятлова Є.Ю., представника позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги у зв`язку з хворобою, при цьому будь-яких доказів, які б підтверджували дану обставину, до заяви не долучено, тому у колегії суддів відсутні підстави вважати неявку представника з поважних причин, при цьому позивач не зазначив причини власної неявки, хоча може брати участь у розгляді справи особисто.

За таких обставин, приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність учасників, згідно ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та Суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 було укладено Договір замовлення №AG-5073_L у відповідності до якого Відповідач зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність Позивача ПВХ-конструкції на умовах визначених у договорі. Позивач, у свою чергу, зобов`язався оплатити зазначені вироби в сумі 14580 гривень.

Того ж дня між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання Позивачем заяви про приєднання до Умов та Правил Банку, згідно з яким Банк перерахував в рахунок часткової оплати товару на користь СПД суму кредиту в розмірі 12580 гривень. Частину суми в розмірі 2000 гривень Позивач мав сплатити самостійно.

В матеріалах справи міститься копія претензії, яка направлена зі сторони ФОП ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що Відповідач виконав свої зобов`язання з виготовлення ПВХ конструкцій і наприкінці грудня 2016 року запропонував Позивачу отримати виготовлену продукцію, проте Позивач відмовився її прийняти та оплатити остаточну вартість робіт в розмірі 2000 гривень. Ці обставини Позивачем визнаються, і він наполягає на тому, що він і в подальшому не має наміру приймати вироби, виготовлені згідно з договором №AG-5073_L, оскільки наполягає на розірванні договору та поверненні коштів.

Згідно з п. 3.5 вказаного Договору Замовник зобов`язаний прийняти готову продукцію від Виконавця.

Згідно з п. 7.6 Договору Замовник повідомлений про неможливість розірвання Договору згідно з доповненням №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 №172 (перелік товарів належної якості, які не підлягають обміну та поверненню).

В судовому засіданні суду першої інстанції, позивач визнав, що він підписував обидва договори: і з СПД ОСОБА_2 на виготовлення металопластикових вікон, і з ПАТ «Акцент-Банк» на отримання кредиту. Він не заперечує їх дійсності, проте договір з ОСОБА_2 він хоче розірвати, оскільки передумав замовляти у нього вікна. Крім того, позивач зазначив, що кредитні кошти згідно кредитного договору з ПАТ «Акцент-Банк» він повернув. Також позивач визнав, що СПД-ФО ОСОБА_2 неодноразово пропонував йому прийняти виготовлені конструкції вікон, проте він відмовлявся це зробити.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених обставин справи та доказів, дійшов правильного висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману, оскільки своїм власним підписом позивач посвідчив свою згоду на укладання договору на зазначених в ньому умовах, з якими він був ознайомлений. При цьому доводи позивача про те, що він «передумав» також не можуть бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, позивач не довів введення його в оману з боку відповідача чи обман, що є його процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :