Провадження № 2/344/1697/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.

секретаря судового засідання Осадци М.З.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»», третя особа яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2020р. звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»», третя особа яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна про визнання виконавчого напису нотаріуса №728 від 15.09.2020р. таким, що не підлягає виконанню, стягнення судових витрат - 840.80грн.

В обґрунтування позову вказує, що 15.09.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. вчинено виконавчий напис №728 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»» заборгованість за договором в розмірі 14962.46грн. за період з 15.02.2020р. по 08.09.2020р. Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки позивач ніколи в м.Києві не проживала, сума заборгованості не є безспірною, стягувач не надав нотаріусу належних документів та розрахунок заборгованості, на 15.09.2020р. нотаріус не вправі була вчиняти дії по стягнення боргу за кредитними договорами за постановою КМУ №662 від 26.11.2014р., так як така була нечинна, нотаріус не повідомляла боржника про звернення до неї стягувача, дія договору була до 16.03.2020р. після чого стягувач вправі нараховувати відсотки по ст.625 ЦК України, що не враховано нотаріусом, несправедливими є умови договору щодо стягнення комісії, не здійснено кредитором сукупну вартість споживчого кредиту, договір не укладено в письмовій формі, підпис позивача відсутній, а отже правочин є нікчемним.

Ухвалою суду від 17.12.2020р. було забезпечено позов.

20.01.2021р. до суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно договору від 15.02.2020р. позивач отримала кошти в розмірі 3000грн. шляхом переказу на вказану нею платіжну картку, зі сплатою відсотків у розмірі 1.7% від суми кредиту на кожен день та 3.5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення, строком - на 30 днів. Договір, який не є споживчим, підписано позивачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі інтернет, згідно Закону України «Про електронну комерцію». Договір було пролонговано шляхом сплати комісії. Заборгованість по кредиту у позивача була в сумі 15942.11грн., з яких: 2599грн. заборгованість за кредитом, 12363.46грн. за процентами та 979.65грн. нараховано нотаріусом за вчинення виконавчого напису. При цьому, з 20.08.2020р. нарахування процентів позивачу було зупинено. У відповідача були наявні законні підстави звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, оскільки заборгованість є безспірною і є наявною відповідальність боржника перед кредитором.

01.02.2021р. до суду надійшла відповідь на відзив.

Позивач у судові засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позов задовольнити, з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав письмовий відзив на позов, де просив розгляд справи проводити за відсутності представника.

Третя особа до суду не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотань чи заяв не подавала.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов є частково обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.09.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. вчинено виконавчий напис №728 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»» заборгованість за договором від 15.02.2020р. в розмірі 14962.46грн., з яких 2599грн. заборгованість за кредитом, 12363.46грн. за процентами, за період з 15.02.2020р. по 08.09.2020р., а також 979.65грн. нарахованих нотаріусом за вчинення виконавчого напису (а.с.23-24).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону (зі змінами від 14.07.2020р.) визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років (визнано норми цієї статті такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(I)/2020 від 01.07.2020). Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (зі змінами) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку).

10 грудня 2014р. набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку).

Втім, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19).

Як слідує з матеріалів справи, за договором від 15.02.2020р. позивач отримала від відповідача кошти в розмірі 3000грн. шляхом переказу на вказану нею платіжну картку, зі сплатою відсотків у розмірі 1.7% від суми кредиту на кожен день (п.1.1, 1.2), строк надання кредиту та строк дії договору - 30 днів (п.1.3 договору) та у випадку порушення строків повернення кредиту (з урахуванням пролонгації строку дії договору) зі сплатою 3.5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення у строк за п.1.3 (п.3.3. договору) (а.с.17-20), що не заперечується сторонами.

При цьому, умовами договору сторони також узгодили, що строк надання кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах визначених договором (п.1.3), а позичальник вправі здійснити оформлення продовження строку надання кредиту та дії договору, скориставшись одним із варіантів процедури продовження строку надання кредиту та дії договору, визначених у Правилах (п.2.3.4) і для електронного підпису позичальника буде використовуватись логін особистого кабінету та пароль особистого кабінету (п.4.3). Обов`язок позичальника за даним договором - у встановлений строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування (п.2.4.1, 1.5, графік розрахунків за додатком до договору).

Сторона позивача обґрунтовуючи вимоги позову зазначила, що укладений договір є споживчим, несправедливими є умови договору щодо стягнення комісії, не здійснено кредитором сукупну вартість споживчого кредиту, договір не укладено в письмовій формі, підпис позивача відсутній, а отже правочин є нікчемним.

Такі доводи суд відхиляє, оскільки на даний договір, за вимогами ч.2 ст.3 Закону України «Про споживче кредитування», закон не поширюється у разі, якщо розмір кредиту не перевищує однієї мінімальної заробітної плати на день його укладення, яка становила - 4723 грн. а кредит - в сумі 3000грн., а також у випадку якщо договір, містить умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця. Водночас, до кредитів у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту, що становить від одного до трьох місяців або на вимогу, застосовуються лише вимоги частини першої, пунктів 1 і 2 частини другої статті 7, статей 8-10, частин першої - четвертої статті 12, статті 13, частини шостої статті 15, статті 18, статті 21 цього Закону (зі змінами від 15.09.2020р.) та до кредитів за договорами, загальний розмір кредиту за якими не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору, застосовуються вимоги цього Закону, крім частин другої - сьомої, абзацу другого частини десятої та частини дванадцятої статті 9, частини шостої статті 14, статті 19 та частини другої статті 21 цього Закону (зі змінами від 15.09.2020р.).

Також, договір кредиту було підписано позивачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі інтернет (логін особистого кабінету на пароль особистого підпису), згідно Закону України «Про електронну комерцію» про що також передбачено і п.4.3 договору.

Так, відповідач надав дані укладення позивачем договору 15.02.2020р. в інформаційно-телекомунікаційній системі веб-сайту та час отримання коштів (а.с.7).

Водночас, позивач не оскаржувала договір в т.ч. в частині що такі умови договору є несправедливими щодо стягнення комісії, при цьому, що ні нотаріус, ні відповідач комісію не нараховували і така відсутня у розмірі заборгованості, те що не здійснено кредитором сукупну вартість споживчого кредиту, а це спростовується графіком розрахунку (додаток №1 до договору), де зазначено сукупно тіло кредиту та нараховані відсотки у строк дії договору. Не є вірними і те, що договір не укладено в письмовій формі, підпис позивача відсутній, а отже правочин є нікчемним, так як такий підписано позивачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, що зазначено вище.

Позивач зазначила, що ніколи в м.Києві не проживала, хоча договір і укладено в м.Києві, але адреса позивача відображена нотаріусом як нібито фактичне місце проживання ОСОБА_1 , вказану стягувачем-відповідачем безпідставно та без будь якого підтвердження такого фактичного проживання.

Як доводила сторона позивача обґрунтовуючи вимоги позову, що сума заборгованості не є безспірною, стягувач не надав нотаріусу належних документів та розрахунок заборгованості, на 15.09.2020р. нотаріус не вправі була вчиняти дії по стягнення боргу за кредитними договорами за постановою КМУ №662 від 26.11.2014р., так як така була нечинна (в цій частині є недоведеними, так як нотаріус не посилався на норми даної постанови у оскаржуваному написі), дія договору була до 16.03.2020р. після чого стягувач вправі нараховувати відсотки по ст.625 ЦК України, що не враховано нотаріусом.

Строк дії договору був визначений на 30 днів, тобто до 15.03.2020 року включно.

Натомість, сторона відповідача зазначила у відзиві, що договір позивачем було пролонговано шляхом сплати визначеної комісії в розмірі 250грн, згідно чеку в якому вказано щодо пролонгації (а.с.73).

Так, у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 Великої Палати Верховного Суду (щодо спору за позовом банку до громадянин викладалась позиція про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування, зокрема за наявності не підписаної умови договору позичальником про збільшення позовної давності до 5 років, за касаційною скаргою банку в частині відмови у задоволенні позову (стягнення з відповідача процентів і неустойки).

Але, спір ВП ВС у постанові від 28.03.2018р. є відмінними у справі, яка розглядається судом.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду розглядаючи дану справу дійсно зробила такий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст, про що вже неодноразово зазначено Верховним Судом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з умов договору від 15.02.2020р., укладеного між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»» сторони строк дії договору визначили чітко - 30 днів. Сторони також обумовили нарахування відсотків після закінчення строку дії договору, за несвоєчасне виконання зобов`язання та використання коштів кредиту до дня поверення самої суми кредиту, тобто договірними зобов`язаннями була визначена інша відсоткова ставка за межами дії умов договору, але кінцевий строк дії самого договору не визначено сторонами, а з його змісту випливає саме строк виконання зобов`язання в т.ч. позичальника до повного його виконання.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). А згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони, як зазначено вище, погодили сплату визначених відсотків за 30 днів користування коштами, а при неповерненні коштів в строк дії договору у збільшеній процентній ставці, за умовами нарахування таких за п.3.3 та п.3.5 договору.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. І як зазначено вище, строк кредитування був 30 днів, а кінцевого строку кредитування чи дії договору (з відповідною його пролангацією на цей же термін, як вже встановлено судом), сторони не визначали.

Водночас, факту пролонгації вказаного договору як доводила сторона відповідача суду не надано, тобто такий не був пролонгований позичальником 15.03.2020р, ще на той самий строк (30 днів) та на тих самих умовах договору, тобто до 15.04.2020р., так як відповідач доказів пролонгації договору саме з 15.03.2020р. не надав, а чек про який зазначено вище стосується оплати пролонгації з 16.04.2020р. і знову ж таки не може стосуватись іншого строку як 30 днів, при цьому інших доказів подальшої пролонгації до часу нарахування відсотків, а саме до 08.09.2020р. за умовами договору від 15.02.2020р., сторона відповідача суду не надала. А тому, суд прийшов до переконливого висновку про припинення дії договору саме 15.03.2020 року.

Пролонгація - продовження строку чинності документа договору (кредитного чи депозитного), угоди, векселя тощо. Пролонгація відбувається шляхом укладення спеціальної угоди чи доповнення або ж автоматично, в порядку, передбаченому самим договором. Пролонгація договору може бути автоматичною в разі, якщо це передбачено договором і жодна зі сторін не висловила бажання його розірвати. Неавтоматична пролонгація може оформлятися окремою угодою. Принцип продовження дії договору між кредитором і позичальником дещо інший, ніж у випадку з пролонгацією депозиту. Банк продовжує термін кредитного договору у зв`язку з тим, що позичальник не в змозі своєчасно проводити обов`язкові платежі. Це вимушена пролонгація, як варіант вирішення проблеми і недопущення банкрутства фізичної особи. В практиці така застосовується за подальшою згодою сторін або за умовами уже обумовленими сторонами договору.

Але, автоматичної пролонгації дії договору сторони не передбачили, а самий договір 15.03.2020р. пролонгований не був, що свідчать матеріали справи.

Згідно розрахунку заборгованості, поданої відповідачем (а.с.74), заборгованість станом на 13.01.2021р. була в сумі 15942.11 грн., з яких: 2599грн. заборгованість за кредитом (тобто позичальник повернула частину отриманих кредитних коштів 401 грн.) та 12363.46 грн. за процентами за період з 16.03.2020р. по 19.08.2020р.

Отже, в період з 16.03.2020р. по 19.08.2020р. кредитор проводив нарахування за умовами договору, дія якого закінчилась і не пролонговувалась більше позичальником. А тому, слід прийти до висновку, що нарахування відсотків за межами дії договору, без визначеного сторонами строку дії такого, не відповідає вимогам законодавства, а отже така заборгованість не є безспірною, про що вірно обґрунтовано позов в цій частині.

Повноваження нотаріуса при розгляді питань вчинення виконавчих написів, в т.ч. вивчення питання безспірності заборгованості, висловлено у справі № 305/2082/14-ц, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду 15 січня 2020 р.

Так, в даному рішенні ВП ВС зазначено, що нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

На момент звернення заінтересованих осіб до нотаріуса, з метою ініціювання вчинення нотаріальної дії, відсутність спору про право цивільне є обов`язковою умовою, а наявність спору у свою чергу унеможливлює вчинення нотаріальної дії і є перешкодою, яка утворює підстави для відкладення і зупинення нотаріального провадження (стаття 42 Закону України «Про нотаріат»).

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.

Щодо доводів сторони позивача про те, що нотаріус не повідомляла боржника про звернення до неї стягувача, то такі дії нотаріуса не передбачені законом, а тому до уваги суду не беруться.

За таких обставин, в сукупності оцінених всіх доказів та того, що представник позивача частково обґрунтував доводи позову, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства (ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р.), у зв`язку із чим, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір за подачу позову 840.80грн. (а.с.14), за забезпечення позову 420.40грн (а.с.44а).

На підставі вище викладеного та керуючись Законом України «Про нотаріат», ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 89, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни №728 від 15.09.2020р. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»» (, юридична адреса: бульвар Вацлава Гавела, 4, офіс 520, м.Київ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційни код НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати - судовий збір за подачу позову 840.80грн. (вісімсот сорок гривень 80коп.), за забезпечення позову 420.40грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду).

Повний текст рішення складено та підписано 18.03.2021 року.

Суддя М.В.Польська