05.03.2021 Єдиний унікальний номер 205/769/21
Єдиний унікальний номер 205/769/21
Провадження № 2/205/1472/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 січня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ДП «ДЕВЗ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у позовній заяві посилалася на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем і працювала на посаді начальника лабораторії. 10 липня 2020 року трудовий договір було розірвано на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням відповідачем вимог оплати праці та колективного договору. Станом на теперішній час нарахована заробітна палата ДП «ДЕВЗ» позивачеві не виплачена та становить 73 768 гривень 17 коп. З вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу. Просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 33 089 гривень 64 коп., а також моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідачеві ДП «ДЕВЗ» у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 74 від 10 липня 2020 року трудовий договір між ОСОБА_1 і ДП «ДЕВЗ» було припинено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 3 оберт).

Згідно із довідкою № 403 від 14 липня 2020 року, заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем станом на 10 липня 2020 року становить 73 768 гривень 17 коп., з яких за: лютий 2018 року 2 855 гривень 74 коп., липень 2018 року 2 297 гривень 82 коп., квітень 2019 року 3 971 гривню 56 коп., травень 2019 року 3 549 гривень 78 коп., червень 2019 року 4 044 гривні 98 коп., липень 2019 року 4 347 гривень 21 коп., серпень 2019 року 3 671 гривню 66 коп., вересень 2019 року 3 676 гривень 61 коп., жовтень 2019 року 4 061 гривню 79 коп., листопад 2019 року 3 303 гривні 51 коп., грудень 2019 року 3 522 гривні 25 коп., січень 2020 року 3 329 гривень 68 коп., лютий 2020 року 3 329 гривень 68 коп., березень 2020 року 2 461 гривні 29 коп., квітень 2020 року 3 802 гривні 01 коп., травень 2020 року 3 802 гривні 01 коп., червень 2020 року 2 686 гривень 78 коп., липень 2020 року 15 053 гривні 81 коп. (а.с. 4).

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у його діях вини.

Аналогічні роз`яснення містить п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

За правилом пункту 8 даної постанови Кабінету Міністрів України нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Сума середньоденної заробітної плати позивача становить 239 гривень 78 коп. (а.с. 5).

Оскільки відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати, що належить позивачеві, то суд вважає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає з 13 липня 2020 року (перший робочий день після звільнення) по 29 січня 2021 року (день звернення з позовом до суду) 140 робочих днів х 239 гривень 78 коп. = 33 569 гривень 10 коп., що розраховується наступним чином.

Позивача було звільнено 10 липня 2020 року. Денний заробіток складає 239 гривень 78 коп. Кількість робочих днів за липень 2020 року 15 х 239 гривень 78 коп. = 3 596 гривень 70 коп., серпень 2020 року 20 х 239 гривень 78 коп., вересень 2020 року 22 х 239 гривень 78 коп., жовтень 2020 року 21 х 239 гривень 78 коп., листопад 2020 року 21 х 239 гривень 78 коп., грудень 2020 року 22 х 239 гривень 78 коп., січень 2021 року 19 х 239 гривень 78 коп., а всього за період з 13 липня 2020 року по 29 січня 2021 року 33 569 гривень 10 коп.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Середній заробіток позивача за час затримки виплати заробітної плати за період з 13 липня 2020 року по 29 січня 2021 року згідно з наведеним вище розрахунком складає 33 569 гривень 10 коп., позивачем за цей самий період до стягнення заявлено 33 089 гривень 64 коп., які і підлягають в силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, суд виходить з наступного.

Одним із способів захисту трудових прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також ч. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснює, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із невиплатою їй при звільненні заробітної плати.

Визначаючи розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує те, що невиплата позивачеві заробітної плати сталась з вини відповідача, що порушує її законні права та інтереси, а також враховує той факт, що з вини відповідача ОСОБА_1 була позбавлена грошових коштів та у зв`язку з цим зазнала негативних емоцій та стресу, а також була вимушена докласти додаткових зусиль для свого матеріального забезпечення.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачеві моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним та нічим не доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача 2 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір.

На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано суду розрахунок вартості гонорару адвоката, відсутня детальна фіксація та опис послуг, що надаються в межах ведення відповідної судової справи, їх обсяг і вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); витрати, що понесені адвокатом у зв`язку з наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (час, витрачений на складання процесуальних заяв, в яких виникла необхідність), також до матеріалів справи стороною позивача не надано підписаного акту прийнятих робіт ОСОБА_1 .

Тому суд приходить до висновку, що позивачеві у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 35 089 гривень 10 коп. 1% ціни позову становить 350 гривень 90 коп. (35 089 гривень 64 коп. / 100% = 350 гривень 90 коп.), що є менше від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 908 гривень 00 коп.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 гривень 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч.ч. 1, 2 с. 94, ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ч. 1 ст. 133, ч. 1 ст. 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч. 4 ст. 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» (юридична адреса: 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 13 липня 2020 року по 29 січня 2021 року у розмірі 33 089 (тридцять три тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 69 коп., з якого підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі, та моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, а всього 35 089 (тридцять п`ять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 69 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» (юридична адреса: 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, ) на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя