Постанова

Іменем України

03 березня 2021 року

м. Київ

справа № 370/1228/19

провадження № 61-9093св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,

від 12 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський В. С.

З урахуванням змін та доповнень позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_4 , вона із своєю сестрою ОСОБА_2 , успадкували в рівних частках житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Спадкуванню підлягала також земельна ділянка площею 0,50 га (0,25 га для будівництва і обслуговування будинку і 0,25 га для ведення особистого селянського господарства (пізніше для ведення особистого підсобного господарства). Однак ОСОБА_2 , без відома позивача, одноособово приватизувала всю земельну ділянку, чим порушила права ОСОБА_1 як власника частини житлового будинку, на якій він розміщений.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у справі № 370/251/15 було визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області № 2 від 18 січня 2002 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку та безоплатної передачі у власність

ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 площею 0,482 га, з яких: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії І-КВ № 055069

від 19 червня 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , та скасовано його державну реєстрацію.

Однак ОСОБА_2 , 16 червня 2016 року під час розгляду справи

№ 370/251/15, , всупереч приписів статті 120 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), статей 203, 215 Цивільного кодексу України (ЦК - України), на підставі державного акту, визнаного згодом недійсним, відчужила частину спірної земельної ділянки на користь свого сина ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , з врахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу

№ 1217 від 16 червня 2016 року земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:014:0051, розташованої по АДРЕСА_1 , запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 15009320 від 16 червня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 жовтня

2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у справі № 370/251/15 не встановлено порушення прав позивача на земельну ділянку площею

0,232 га для ведення особистого селянського господарства, яка є предметом оспорюваного правочину.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу № 1217 від 16 червня 2016 року земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 501:01:014:0051, яка розташована по

АДРЕСА_1 , запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 15009320 від 16 червня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що приватизація всієї земельної ділянки площею 0,482 га одноосібно

ОСОБА_5 є порушенням прав ОСОБА_1 як власника 1/2 частини житлового будинку, а укладений договір щодо відчуження частини цієї земельної ділянки суперечить приписам статті 203 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2020 року,

ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі № 370/1228/19 та витребувано її матеріали з Макарівського районного суду Київської області.

У серпні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_3 зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує, що рішенням Апеляційного суду Київської області

від 17 листопада 2016 року у справі № 370/251/15 не було встановлено порушення прав позивача на земельну ділянку площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства (пізніше для ведення особистого підсобного господарства).

Зауважує, що позивач не надала доказів на підтвердження тієї обставини, що право власності чи користування спірною земельною ділянкою входило до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , як і не надано доказів щодо розташування будівель чи споруд, які належать позивачу, на цій земельній ділянці.

Вважає, що позивачем помилково зазначено, що спадкуванню підлягала земельна ділянка площею 0,50 га (0,25 га для будівництва і обслуговування будинку і 0,25 га для ведення особистого селянського господарства (пізніше для ведення особистого підсобного господарства), оскільки така земельна ділянка не була приватизована спадкодавцем.

Стверджує, що оспорюваний правочин не може бути визнаний недійсним, оскільки на момент його укладення виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку був чинним.

Звертає увагу на відсутність доказів закріплення спірної земельної ділянки біля житлового будинку по АДРЕСА_1 за спадкодавцем.

Доводи особи, яка подалі відзив на касаційну скаргу

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,

в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що приватизація всієї земельної ділянки площею 0,482 га одноосібно ОСОБА_2 є порушенням її прав як власника 1/2 частини житлового будинку.

Вважає, що оспорюваний договір був укладений з метою уникнення поділу земельної ділянки між спадкоємцями.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір сторін - ОСОБА_4 , після смерті якої позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 успадкували в рівних частках житловий будинок з надвірними будівлями по

АДРЕСА_1 .

Згідно виписки із погосподарської книги біля житлового будинку за померлою ОСОБА_4 рахувалась земельна ділянка площею 0,50 га, з яких 0,25 га під будівлями для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і 0,25 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно із точними обмірами Макарівського РЗБК на місцевості з врахуванням існуючих меж і прилеглих земельних ділянок в наявності за адресою: АДРЕСА_1 , є 0,482 га землі (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,232 га для ведення особистого селянського господарства).

Рішенням виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області № 2 від 18 січня 2002 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право власності на земельну ділянку, та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,482 га, з яких: 0,250 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримала державний акт серії І-КВ № 055069 від 19 червня 2002 року на право приватної власності на земельну ділянку.

16 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,232 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 501:01:014:0051, по АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В. С., запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 15009320

від 16 червня 2016 року.

Згідно вказаного договору, що ОСОБА_2 є власником відчужуваної земельної ділянки на підставі державного акту серії І-КВ № 055069

від 19 червня 2002 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, в справі № 370/251/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування його державної реєстрації, скасування рішення ради, - визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області № 2 від 18 січня

2002 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 площею 0,482 га, з яких: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, 0,232 га для ведення особистого підсобного господарства. Також вказаним судовим рішенням визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії І-КВ № 055069

від 19 червня 2002 року та скасовано його державну реєстрацію.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають

у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Апеляційний суд задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу, врахував, що відчуження земельної ділянки було здійснено на підставі державного акту, який згодом визнаний судом недійсним, а також вважав такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що ОСОБА_2 , ймовірно з метою уникнення негативних для неї наслідків судових рішень та ускладнення їх виконання, відчужила спірну земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 під час судового спору.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою-четвертою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання можливого судового рішення або створення перешкод у його реалізації.

ОСОБА_2 , укладаючи 16 червня 2016 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, була обізнана про відсутність судового рішення, яке б набрало законної сили в справі № 370/251/15-ц за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Вільнянської сільської ради Макарівського району Київської області № 2 від 18 січня

2002 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , а також визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 19 червня 2002 року.

При цьому очевидно, що в справі № 370/251/15-ц ОСОБА_1 оспорювала законність набуття ОСОБА_2 прав на спірну земельну ділянку.

Разом із тим, в пункті 3.1. оспорюваного договору купівлі - продажу вказано, що продавець ( ОСОБА_2 ) свідчить, що судового спору відносно відчужуваної земельної ділянки немає.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є близькими родичами (мати й син) та згідно оспорюваного договору проживають і зареєстровані за однією адресою.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду та вважає, що дії відповідачів по зміні власника спірної земельної ділянки до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 370/251/15-ц були спрямовані на уникнення можливих негативних наслідків та ускладнення для ОСОБА_1 реалізації судового рішення, а отже ці дії не можна вважати добросовісними.

При цьому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Апеляційним судом у розглядуваній справі та судовими рішеннями в справі

№ 370/251/15-ц встановлено, що згідно виписки із погосподарської книги біля житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 рахувалась земельна ділянка площею 0,50 га, з яких 0,25 га під будівлями для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і 0,25 га для ведення особистого селянського господарства. Після обмірів на місцевості уточнена площа вказаної земельної ділянки - 0,482 га (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,232 га для ведення особистого селянського господарства).

У разі якщо ОСОБА_3 заперечував вказані обставини встановлені в справі № 370/251/15-ц він мав можливість їх оспорювати в загальному порядку, зокрема надаючи суду докази на їх спростування. Однак такі докази в матеріалах справи відсутні.

Вказуючи підставою для відмови у позові те, що позивач не довела суду належними та допустимими доказам факт порушення своїх прав оспорюваним договором, суд першої інстанції не врахував, що статтею 4 ЦПК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом не тільки своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і свобод, а й законних інтересів.

Аналіз поняття "охоронюваний законом інтерес" (правоохоронюваний, законний) навів Конституційний Суд України в своєму рішенні від 01 грудня 1994 року в справі № 1-10/2004 вказавши, що під цим поняттям у

логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4 та має законний інтерес нарівні зі своєю сестрою ОСОБА_2 взяти участь у приватизації земельної ділянки площею 0,232 га для якою за життя користувалась їх матір ОСОБА_4 і саме на досягнення такого результату були спрямовані дії ОСОБА_1 при поданні як позову в справі № 370/251/15-ц, так і при зверненні до суду у розглядуваній справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення справи та не дають підстав вважати, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович