Справа № 202/6410/17
Провадження № 2/202/2390/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі:головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

представника відповідача - Штефана Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.09.2011 року у розмірі 121 115 грн. 22 коп. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 1 600 грн. 00 коп., витрати пов`язані з публікацією оголошення в пресі у розмірі 308 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до договору № б/н від 15.09.2011 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк», тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені в повному обсязі.

11 серпня 2021 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Штефана Дмитра Юрійовича про перегляд заочного рішення суду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.08.2021 року справу передано судді Слюсар Л.П.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

При новому розгляді справи від позивача 20.10.2021 року надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість за Договором б/н від 15.09.2011 року в розмірі 37335,26 грн. (11107,75 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т. ч. 11107,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26227,51 грн. - заборгованість за простроченими відсотками), а також понесені позивачем судові витрати по справі.

04.10.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами у повному обсязі та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Так позивач в своєму позові не зазначив, який тип картки та на яких умовах кредитування було видано відповідачу, та чи видавалася вона повторно. Із змісту Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, взагалі не вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 було оформлено будь-яку із запропонованих видів платіжних карт та встановлено будь-який кредитний ліміт. Крім того, позивач не зазначає термін дії картки, платіжну систему, відсоткову ставку по кредиту, тощо, яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1 . Вважає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невикористання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору. Позивач також не мав права нараховувати штраф у твердій грошовій сумі. Просив суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності.

18.10.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В якому зазначив, що Банком надані докази, які підтверджують факт укладання між сторонами кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. А із виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку. Вказав, що обставини на які відповідач посилається в своєму відзиві не відповідають дійсності. Щодо строку позовної давності зазначив, що відповідно до договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею в межах строку дії картки.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 24.09.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 11.2017 року до спливу строку позовної давності.

Зазначає, що у зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при звернені до суду, тому підстав для застосування позовної давності до позовних вимог позивача немає.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до позовної заяви просив суд розглядати справу без участі представника та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача з наведених в відзиві підстав та застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н від 15 вересня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, та підтвердив, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг та відповідно підтвердив, що він повністю проінформований про умови кредитування.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 були надані наступні кредитні картки: НОМЕР_1 - дата відкриття 05.01.2011 року з терміном дії 10/14; НОМЕР_2 - дата відкриття 04.05.2011 року з терміном дії 10/13; НОМЕР_3 - дата відкриття 01.06.2011 року з терміном дії 05/15; НОМЕР_4 - дата відкриття 14.03.2013 року з терміном дії 08/16; НОМЕР_5 - дата відкриття 18.03.2014 року з терміном дії 11/17 кредитний ліміт - 14500,00 грн., зміна кредитного ліміту з 08.12.2014 року - 13013,29 грн.; з 15.12.2014 року - 11110,00 грн.; з 10.01.2020 - 0 грн. ( а. 132, 132 зв.).

Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору б/н від 15.09.2011 року заборгованість станом на 12.09.2017 року складає 37335,26 грн., в тому числі 11107,75 грн. - заборгованість за кредитом; 26227,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі, регулюються наступними нормами права.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Звертаючись до суду з даним позовом банк зазначив, що на підставі анкети-заяви від 15 вересня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана сторонами, й Умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , відповідно до виявленого бажання відповідача було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 14500,00 грн.

В заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку та погодився з ними. Позичальник висловив свою згоду, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг. Заява підписана позичальником та представником банку.

На підтвердження того, що між банком і ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано до матеріалів справи копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг) від 15 вересня 2011 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, ІПН, адресу проживання, номер засобу зв`язку.

В той же час, Анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, розмір наданого кредиту та процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 26227,51 грн.

Однак позивачем жодним чином не обґрунтовано право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 вересня 2011 року, посилання на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини договору та посилання в заяві про зменшення позовних вимог на право учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд ( ч.3 ст.13 ЦПК України).

Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився відповідач та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Згідно з ч.6 ст. 81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даному випадку Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 вересня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та вимушений в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині позову відмовити за не доведеністю.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11107,75 грн., то суд виходить з наступного.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що кредитну картку ОСОБА_1 було отримано, карта перевипускалася та нею він активно користувався до серпня 2014 року, що не заперечується і відповідачем та підтверджується випискою за договором б/н наданою АТ КБ «ПриватБанк».

Щодо заяви представника відповідача про застосування стоків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 15.09.2011 року, строк дії картки до 11.2017 року, останнє використання кредитної картки 16.08.2014 року оплата за продукти в м. Запоріжжі, та останнє погашення заборгованості за кредитом в розмірі 520,00 грн. (поповнення готівкою в терміналі) було здійснено 18.08.2014 року, після зазначеної дати картка ОСОБА_1 не використовувалася, з даним позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 26.09.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак суду позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 79-78 ЦПК України, якими би спростовувалися доводи відповідача.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним застосувати до позовних вимог позивача в частині стягнення боргу за тілом кредиту наслідки пропуску строку позовної давності.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, та вимушений в цій частині позову відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись: ст. ст. 207, 256, 257, 264, 525, 526, 530, 633,634, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4,13,77-82,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 05.01.2022 року.

Суддя Л.П. Слюсар