КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/62109/18-ц Головуючий у 1 інстанції: Писанець В.А.

Провадження №22-ц/824/13385/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

21 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

за участю секретарів Стеблиненко А.В., Спенея О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Лаврик Катерини Петрівни представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року в справіза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканність ділової репутації, ОСОБА_2 , інформацію поширену ОСОБА_1 , а саме висловлювання: «- І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього ОСОБА_2…. ; «- Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал»;

- зобов`язати ОСОБА_1 спростувати вказану інформацію шляхом розміщення резолютивної частини даного рішення суду в газеті «Хрещатик» або іншому регіональному виданні, протягом місяця після набрання даним рішенням законної сили;

- розподілити судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 23 лютого 2018 року ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 у приміщенні Печерської районної в місті Києві державної адміністрації під час публічного звіту про підсумки діяльності райдержадміністрації за 2017 рік на засіданні Постійної комісії Київської міської ради з питань власності та систематично під час спілкування з іншими особами поширював про ньому недостовірну інформацію, чим порушив його немайнові права на честь гідність та ділову репутацію.

Дане порушення було зафіксовано на відео, з якого чітко видно як відповідач розповсюджує недостовірну інформацію, а саме зазначає:«-І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього ОСОБА_2 ».

Крім того, відповідач вказує: «- Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал».

ОСОБА_2 дійсно звільнився з займаних посад, але за власним бажанням, а підставою звільнення було переведення на іншу посаду, а не порушення норм чинного законодавства.

Він не притягався до відповідальності за вчинення будь-яких кримінальних правопорушень. До його повноваження не входила діяльність, яка б передбачала можливість отримання коштів від мешканців. Відповідач фактично обвинувачує позивача в корупції, яка порушує його честь та гідність та завдає значної шкоди діловій репутації.

Публічне обвинувачення ОСОБА_2 в тому, що він отримував грошові кошти від мешканців, тобто фактичне звинувачення його корупційних діяннях (вчиненні кримінальних правопорушень) є неприпустимим, грубим порушенням його ділової репутації та приниження честі та гідності з боку відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканність ділової репутації ОСОБА_2 інформацію поширену ОСОБА_1 , а саме інформацію:

« - І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього ОСОБА_2..»;

« - Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, ми тебя месяц разыскивали.... З мешканців гроші брал - вот по зтому я тебя и выгнал».

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати вказану інформацію шляхом розміщення резолютивної частини даного рішення суду в газеті «Хрещатик» або іншому регіональному виданні, протягом місяця після набрання даним рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 49 500,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції адвокат Лаврик К.П. представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що не можуть вважатися недостовірними слова «збирав кошти» та «з мешканців гроші брал», оскільки вказані вислови мали під собою не констатування ОСОБА_1 факту вимагання з боку позивача чи то порушення позивачем корупційного законодавства, а зазначали лише ту обставину, що ОСОБА_2 , будучи помічником-консультантом депутата міської ради, за свої ті чи інші юридичні послуги, які мали надаватися жителям (складання довідок, скарг, позовів та ін.) просив від них для себе оплату.

Зазначає, що контекстом слова «вигнав» було не звільнення позивача, а відмова ОСОБА_1 , як депутата Київської міської ради, від ОСОБА_2 , як його помічника-консультанта за рядом обставин, про які свідчив як відповідач, так і свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Звертає увагу й на те, що у своїх висловлюваннях, що стали предметом судового розгляду, ОСОБА_1 фактично надавав свою оцінку та характеристику позивачу, тобто висловлював свої судження про нього. Інформація, яка фігурує в рішенні суду першої інстанції, як твердження, насправді сформульована в запитанні.

Зауважує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що після оспорюваного діалогу репутація ОСОБА_2 ніяк не постраждала, він продовжував вести активне політичне життя, представляючи іншого депутата району, з`являтися на телевізійних каналах, як експерт з юридичних питань, та загалом не мав ознак порушення особистих немайнових прав.

Посилається й на те, що позивач не є власником а ні газети «Хрещатик», а ні будь-якого іншого регіонального видання, і за умови відсутності факту залучення останніх до участі в справі незрозуміло, якими саме важелями впливу має скористатися ОСОБА_1 , щоб все ж таки виконати дану частину судового рішення, у разі набрання ним законної сили.

Також апелянт не погоджується із розміром витрат на правничу допомогу, які стягнуті оскаржуваним рішенням суду.

Вважає, що розрахунок розміру гонорару є завищеним, вартість послуг адвоката не може складати більше 7 500 грн.

Відповідачем подавалося клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, проте воно було проігнороване судом першої інстанції.

Адвокат Драган Я.С. представник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що обґрунтування апеляційної скарги не відповідають матеріалам справи та доказам (свідченням свідків), в тому числі тих, що були допитані з ініціативи відповідача. Зазначає, що безпосередньо свідки підтвердили, що відповідач у висловах «выгнал» мав на увазі саме звільнення з посади ОСОБА_2 . У своїх висловлюваннях відповідач звинувачує позивача в прогулах, однак жодних доказів невідвідування робочого місця, недотримання робочого графіку, прогулів чи інших порушень ОСОБА_2 норм трудового законодавства свідок ОСОБА_6 надати не зміг, як і не зміг їх надати безпосередньо сам відповідач. ОСОБА_1 висловлював негативну інформацію щодо професійної діяльності позивача та його професійних якостей, чим формував негативну думку у третіх осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лаврик К.П. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Драган Я.С. заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 2, 5 ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 лютого 2018 року ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 у приміщенні Печерської районної в місті Києві державної адміністрації під час публічного звіту про підсумки діяльності райдержадміністрації за 2017 рік на засіданні Постійної комісії Київської міської ради з питань власності та систематично під час спілкування з іншими особами поширював про ньому недостовірну інформацію, чим порушив його немайнові права на честь гідність та ділову репутацію.

Згідно з наявним в матеріалах справи відео встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на вулиці, спілкуючись скоріше за все із позивачем, на відеокамеру висловив наступне:

« І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього ОСОБА_2 ». «- Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал».

Задовольняючі позов суд першої інстанції вважав доведеними доводи позивача.

Апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Указана конституційна норма кореспондує статті 10 Конвенції, згідно з якою кожна людина має право на свободу вираження своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави й незалежно від кордонів.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення, діяльність якої представляє суспільний інтерес.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - ні.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначає характер такої інформації та з`ясовує, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав, що позивач довів факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Під час розгляду справи суд першої інстанції повинен був мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року №1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України.

Для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Водночас суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі всіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства. Тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з іншого, - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб, є суспільно важливою, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики й оцінки поведінки є ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічні особи, державні службовці повинні бути готовим до підвищеного рівня критики, зокрема у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства й підвищеної зацікавленості суспільства їхньою діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, належить визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Що стосується оціночних суджень, то цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і/або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Апеляційний суд з урахуванням досліджених доказів вважає, що відповідач при виступі на відео надав оцінку свого власного бачення роботи позивача в нього на посаді помічника депутата, тобто висловив власне судження та оцінку роботи позивача.

Те, що ОСОБА_2 звільнився з посади за власним бажанням не є доказом того, що його робота була задовільна та влаштовувала відповідача.

Доводи позивача стосовно того, що відповідач обвинувачує позивача в корупції, яка порушує його честь та гідність та завдає значної шкоди діловій репутації, на думку суду, є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ст.ст. 3, 4, 6 Декларації позивач як посадова особа, яка обіймала публічну посаду, зазнав критики з боку депутата, помічником якого він був. Ця критика є оціночною та не потребує доведення.

У разі не згоди позивач має право на аналогічну відповідь у той самий спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог..

Крім того, повний текст рішення суду не підписано суддею, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є також підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114 грн 41 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лаврик Катерини Петрівни представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114 грн 41 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови суду складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко