Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва на право власності він є співвласником частки квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстрований його онук - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач по справі, який більше року не проживає у зазначеному житловому приміщенні, а проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 в с.Трушки Білоцерківського району Київської області. Факт реєстрації відповідача створює ряд незручностей для позивача та інших співвласників житла, а тому позивач просить суд визнати відповідача, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням вказаної квартири.

16.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Невгад О.В. підтримав позовні вимоги.

Законний представник, мати неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 , - ОСОБА_3 позов не визнала.

Представник третьої особи ОСОБА_4 , - ОСОБА_5., підтримала позов.

Представник 3-ої особи - Служби у справах дітей Білоцерківської міськради, позов не визнала, та просила при вирішенні спору врахувати інтереси дитини.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення законного представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач являється влаником частки квартири АДРЕСА_1 . Наведене стверджується копією Свідоцтва на право власності на житло за № НОМЕР_1 від 08.08.2000р. /№1-2-47/, яке видане Комунальною службою приватизації державного житлового фонду в м.Біла Церква (а/с 8).

Також, згідно цього Свідоцтва про право валсності НОМЕР_2 від 08.08.2000р. співвласниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа та його представник по даній справі.

Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м.Біла Церква № 15.2-03/16207 від 23.10.2020 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).

Згідно довідки ОСББ «Олександрійський 113» від 30.10.2020 року, ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 2008р.н. не проживають в квартирі АДРЕСА_2 , більше року. (а.с.10).

Відповідно до листа Трушківського старостинського округу №1 Фурсівської сільської ради Білоцерківського району від 09.11.2020 року №02-25-146, вбачається, що малолітній ОСОБА_2 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_3 з 25.04.2018 року. (а.с.11).

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 01.08.2019 року справа №357/6578/19 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. (а.с.12).

За рішенням суду від 23.08.2019 року №357/6578/19 ОСОБА_3 була визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с.13-15).

Матеріали справи містять довідку МСЕК серія КИО -1 №299533 відповідно якої ОСОБА_1 має 1 групу інвалідності з 01.08.2008 року та постійно потребує стороннього догляду. (а.с.17).

З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 09.02.2021 року №117, слідує, що визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, будинку АДРЕСА_4 ,- є таким, що суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих прав дитини та порушує її охоронювані законом інтереси (а.с.54,55).

Представник позивача суду пояснив, що малолітній онук позивача, який на правах члена сім`ї проживав в спірній квартирі, разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , але більше року, як змінив місце прожиівання. Подружнє життя у ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не слалося, з березня 2018 року ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_2 проживають окремо в с.Трушки Білоцерківського району в п`ятикімнатному будинку, який належить на праві власності ОСОБА_3 , матері відповідача. Фактично в спірній квартирі проживає позивач з дружиною та сином ОСОБА_4 . Малолітній ОСОБА_2 не спілкується зі своїм батьком ОСОБА_4 більше року. Факт перебування відповідача на реєстраційному обліку в квартирі позивача порушує його права як співвласника, позбавляє можливості оформити субсидію. Крім того, позивач є інвалідом 1 групи, малорухливий, потребує сторннього догляду, отримує невелику пенсію та перебуває в скрутному матеріальному становищі.

Законний представник відповідача, мати малолітнього ОСОБА_2 , заперечуючи позов, суду пояснила, що, дійсно, після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , вона з сином перейшли проживати в її батьківський будинок, який ОСОБА_3 успадкувала після смерті батька, в с. Трушках Білоцерківського району. Місце проживання сина ОСОБА_2 залишилося зареєстрованим в АДРЕСА_4 , оскільки місце навчання дитини в Білоцерківській школі не змінювали. В інтересах дитини мати зареєстрване місце проживання в місті. Ні ОСОБА_3 , ні її син не бажають змінювати школу де навчається дитина. Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що місце реєстрації її дитини та місце проживання батька дитини в будинку поряд школи де навчається ОСОБА_2 , а тому дитина може навіщати свого батька та користуватися його житлом. Дійсно, останнім часом, син ОСОБА_2 не часто навідує свого батька і діда з бабою, в зв`язку з встановленими карантинними заходами і дистанційним навчанням в школі. У вересні 2020 року ОСОБА_2 перебував в квартирі за місцем своєї реєстрації, провів півдня з батьком. Син ОСОБА_2 до карантину залишався ночувати в квартирі свого батька, приїздив до нього на вихідні, навчається в Білоцерківській СПМШ І-ІІІ ступенів, вважає, що навчання в міській школі є пріоритетним для дитини в подальшому, тому заявлені позивачем позовні вимоги призводять до порушення прав та інтересів дитини. Реєстрація ОСОБА_2 в квартирі не порушує права власників квартири. Крім того, позивач з дружиною, фактично, мешкають в квартирі, яка належить ОСОБА_5 по АДРЕСА_5 .

Представник третьої особи - ОСОБА_5 , дружина позивача, суду пояснила, що ОСОБА_2 її онук, який проживає зі своєю матір`ю в приватному будинку в с.Трушки Білоцерківського району. Малолітній ОСОБА_2 не спілкується з дідом та бабою, лише, іноді телефонує. В даний час, в спірній квартирі проживає їх син ОСОБА_4 сам. Свідок зазначила, що вона з чоловіком іноді проживає по АДРЕСА_5 , бо там зручніше, квартира на першому поверсі, що полегшує догляд за позивачем, який переніс інсульт. Зі слів сина свідку відомо, що ОСОБА_3 не пускає сина до батька. Оплату за комунальні послуги здійснює позивач і їх син ОСОБА_4 .

Представник 3-ї особи ССД Білоцерківської міськради, суду пояснив, що батьки малолітнього ОСОБА_2 перебували в шлюбі та по 2018 рік сім`єю проживали в квартирі АДРЕСА_2 . 27.01.2021 року спірне питання щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житлом, розглядалося комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті БМР в присутності дружини позивача та матері малолітнього ОСОБА_2 . Мати дитини ОСОБА_3 повідомила, що заперечує щодо зняття з реєстрації місця проживання сина у зв`язку з відсутністю підстав, місце проживання дитини може бути визначене як з батьком так і з матір`ю. Батьки визначили місце проживання їхньої дитини в буд. АДРЕСА_6 та наразі не має підстав змінювати це місце проживання. Батько малолітнього ОСОБА_4 не з`явився на засідання комісії, своєї позиції не висловив. Комісія дійшла до висновку, що визнання малолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому його батькові на праві спільної власності належить вказана квартира, не відповідає інтересам дитини, призведе до звуження обсягу існуючих його житлових прав і порушення охоронюваних законом інтересів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , яка проживає в будинку АДРЕСА_6 , суду показала, що онук ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не проживає і не з`являється в будинку де мешкає його батько. В квартирі АДРЕСА_7 проживає ОСОБА_4 сам. Свідку відомо, що позивач зі своєю дружиною ОСОБА_5 проживають в районі Леваневського в м.Біла Церква. Свідок не знає де мешкає ОСОБА_3 з дитиною, не зустрічала малолітнього ОСОБА_2 більше 3 років в будинку де мешкає свідок.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_2 2007 року народження, реєструвалося в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що дитина набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному помешканні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі - її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у її матері, бабусі чи інших родичів, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України - розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Малолітній ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав до квітня 2018 року разом з батьками по АДРЕСА_4 , а наразі, в цій квартирі продовжує проживати, зареєстрований і є співвласником житла, батько дитини. Малолітній ОСОБА_2 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт проживання дитини з матір`ю в селі Трушках, не може бути безумовною підставою для визнання дитини такою, що втратив право користування зазначеним житлом.

Отже, позивачем не доведено підстави для визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_7 .

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено підстави позовних вимог, не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29, 317,391 ЦК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , треті особи : ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано17.03.2021року.

СуддяО. Я. Ярмола