Провадження № 2/643/1008/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідачів: Третьякова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: 1. ОСОБА_3

2. ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

про: встановлення порядку користування житловим приміщенням

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач-1), ОСОБА_5 (далі відповідач-2) про:

1.встановлення порядку користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 13,0 м.кв.;

- у спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею 17,4 м.кв. з балконом площею 3 м.кв.;

- в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 залишити: кухню площею 5,5 м.кв., ванну кімнату площею 2,1 м.кв., вбиральню площею 1,1 м.кв., коридор площею 4,1 м.кв.

2. зобов`язання КП «Жилкомсервіс» розподілити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються у квартиру АДРЕСА_1 , та відкрити три особових рахунки відповідно до часток співвласників з урахуванням встановленого порядку користування квартирою:

- на ім`я ОСОБА_1 на 1/3 частки квартири на загальну площу 17,2 м.кв., з якої житлова площа складає 13,0 м.кв.;

- на ім`я ОСОБА_3 на 1/3 частки квартири на загальну площу 12, 9 м.кв., з якої житлова площа складає 8,7 м.кв.;

- на ім`я ОСОБА_5 на 1/3 частки квартири на загальну площу 12, 9 м.кв., з якої житлова площа складає 8, 7 м.кв.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2020 відкрито провадження у справі № 643/12310/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, на підставі статті 53 ЦПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» та призначено підготовче засідання.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині встановлення визначеного позивачем порядку користування спірною квартирою, проте заперечив проти задоволення позову в частині зобов`язання КП «Жилкомсервіс» розподілити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на оплату житлово-комунальних послуг та відкрити три особових рахунки відповідно до часток співвласників з урахуванням встановленого порядку користування квартирою, оскільки відповідачі за вказаною вимогою є неналежними та не зможуть задовольнити її.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте направив на адресу суду письмові пояснення, в яких просить суд розглянути справу без його участі.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

На підставі Договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2003, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. за № 1409, позивачу та відповідачам належить квартира АДРЕСА_2 .

Як вбачається з Технічного паспорту вказана квартира складається 2-х кімнат житловою площею 30,4 м.кв., в т.ч. 1 кімната 13,0 м.кв., 2 кімната 17,4 м.кв., кухня 5,5 м.кв., вбиральня 1,1 м.кв., ванна кімната 2,1 м.кв., коридор 4,1 м.кв.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як роз`яснено в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

За положеннями ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В силу приписів ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, як випливає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п. 14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, враховуючи те, що відповідачі не заперечують проти визначеного позивачем порядку користування спірною квартирою, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання КП «Жилкомсервіс» розподілити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються у квартиру АДРЕСА_1 , та відкрити три особових рахунки відповідно до часток співвласників з урахуванням встановленого порядку користування квартирою, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

В даному випадку, позивачем пред`явлено вищевказані позовні вимоги не до КП «Жилкомсервіс», якого позивач просить суд зобов`язати розподілити особовий рахунок, а до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які є неналежними відповідачами за вказаною позовною вимогою.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, установивши що позовні вимоги в частині зобов`язання КП «Жилкомсервіс» розподілити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються у квартиру АДРЕСА_1 , та відкрити три особових рахунки відповідно до часток співвласників з урахуванням встановленого порядку користування квартирою, пред`явлено до неналежних відповідачів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України та покладаються на сторін пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 11, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Встановити порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 13,0 м.кв.;

- у спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виділити житлову кімнату площею 17,4 м.кв. з балконом площею 3 м.кв.;

- в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити: кухню площею 5,5 м.кв., ванну кімнату площею 2,1 м.кв., вбиральню площею 1,1 м.кв., коридор площею 4,1 м.кв.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 25 коп.

5. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 25 коп.

6. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

8. Відповідач-1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ;

9. Відповідач-2: ОСОБА_6 , АДРЕСА_3 ;

10. Третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (м. Харків, вул. Конторська, буд. 35; ).

Повне рішення складено 16.03.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко