КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №759/4006/21 Головуючий у 1 інстанції:Твердохліб Ю.О.

Провадження №22-ц/824/13006/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

23 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Києво-Святошинського районного суду Київської області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу з боку Києво-Святошинського районного суду Київської області,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Києво-Святошинського районного суду в Київській області, Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу з боку Києво-Святошинського районного суду Київської області, в розмірі 180 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 червня 2017 року, 14 листопада 2017 року, 26 червня 2017 року йому було оголошено про підозру за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 04 листопада 2019 року до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці.

Такі дії суду були незаконними, завдали йому значні душевні та фізичні страждання, принизили гідність, він пережив сильний емоційний стрес, що призвело до погіршення сну.

Крім того, він не міг працювати та утримувати сім`ю, втратив постійне місце роботи, фактично був безпідставно позбавлений волі на два місяці, у зв`язку з чим і просив стягнути на його користь моральну шкоду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Києво-Святошинського районного суду Київської області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу з боку Києво-Святошинського районного суду Київської області відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вказує, що рішення суду першої інстанції є немотивованим та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що доводи суду першої інстанції є невірними, суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, та не застосувала закон, який, на думку апелянта, підлягав застосуванню.

Крім того, судом першої інстанції не було з' обставини, що мають значення для справи.

ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що апеляційна скарга є безпідставна та необґрунтована, рішення суду першої інстанції є законним, вмотивованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі повно, об`єктивно та всебічно з`ясованих судом обставин справи.

Києво-Святошинський районний суд Київської області направив повідомлення, в якому просить справу розглядати без присутності представника суду, у вимогах апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

21 грудня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року відносно підозрюваного ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

На час розгляду справи ОСОБА_1 має статус обвинуваченого по кримінальному провадженню №0003819 від 25 червня 2017 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем свої вимог та факту незаконного заподіяння йому шкоди з боку суду, правоохоронних органів та/або прокуратури.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є підозрюваним у кримінальному провадженні №0003819 та має статус обвинуваченого.

У суді триває розгляд кримінальної справи.

Факт незаконних дій таких як незаконне повідомлення про підозру, незаконне взяття і тримання під вартою вироком суду не встановлений.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не довів суду першої інстанції незаконність дій відносно нього з боку суду, органів прокуратури та правоохоронних органів.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд апеляційної інстанції приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко