ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» березня 2021 року

м. Харків

справа № 619/2488/20

провадження № 22ц/818/1216/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року в складі судді Якименко Л.О.

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у борг у нього грошові кошти у сумі 141 500,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 18 грудня 2018 року.

Вказав, що станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_2 вищевказане зобов`язання не виконав та не повернув йому грошові кошти у сумі 141 500,00 грн.

Зазначив, що пунктом 3.6. договору позики передбачено, що в разі несвоєчасного повернення зазначених сум грошей у зазначений строк позичальник зобов`язується сплачувати пеню за кожний день прострочення в розмірі 1% за кожний день прострочення на загальну суму прострочення платежу.

Вказав, що з 18 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року позичальник допустив прострочення, за кожний день якого нараховується пеня в розмірі 1% від суми боргу, який за його розрахунком складає 278 755,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 18 грудня 2017 року у розмірі 141 500,00 грн та пеню за період з 18 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року у розмірі 278 755,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 141 500,00 грн, суму пені за договором позики за період з 18 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року в розмірі 278 755 грн, а всього 420 255,00 грн та судовий збір в сумі 4202,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати повністю.

Вказав, що грошові кошти у розмірі 141 500,00 грн він повернув ОСОБА_1 у повному обсязі приблизно 15 червня 2019 року, що може підтвердити його дружина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначив, що будь-яких розписок від ОСОБА_1 на підтвердження повернення боргу не брав, оскільки вважав, що у них дружні та довірливі відносини. Вказав, що розрахунок пені є неправильним, тому що датою повернення коштів є 15 червня 2019 року.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 подав заяву про виклик та допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яку залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

05 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він вважав рішення суду - законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що відповідач грошові кошти йому не повернув, тому судом першої інстанції обгрунтовано задоволено його позов.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 22 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації відсутній, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу позивача, вона вважається доставленою.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики, а також пеня за невиконання зобов`язання, нарахована після закінчення строку повернення позики.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко О.В. за № 4340, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 141 500,00 грн, що еквівалентно 5000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 18 години 00 хвилин 18 грудня 2018 року (а. с. 7).

Сума позики мала бути повернута частинами (з розстроченням) наступним чином: з 18 січня 2018 року - 14 150,00 грн щомісячно, а далі за фактом, указані суми грошей, за домовленістю сторін.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що проценти за користування позикою не нараховуються.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що в разі своєчасного неповернення зазначених сум грошей у зазначений строк позичальник зобов`язується сплачувати пеню за кожний день прострочення в розмірі 1% за кожний день прострочення на загальну суму прострочення платежу.

Доказів повернення зазначеної суми коштів позичальником матеріали справи не містять.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим доказам, встановив, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму позики в розмірі 141 500,00 грн. Проте, зобов`язання щодо її своєчасного повернення не виконав, унаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 суми позики згідно з умовами договору.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що він повернув ОСОБА_1 кошти, не можуть бути взяті до уваги, оскільки жодних доказів щодо цього відповідачем не надано.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що повернення боргу може підтвердити його дружина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , судова колегія відхиляє, оскільки поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19).

Крім того, до суду першої інстанції ОСОБА_2 з клопотанням про допит свідків не звертався.

Разом з тим, погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені суд апеляційної інстанції не може з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання з 18 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року на підставі пункту 3.6. договору позики, яким передбачено, що в разі своєчасного неповернення зазначених сум грошей у зазначений строк позичальник зобов`язується сплачувати пеню за кожний день прострочення в розмірі 1% за кожний день прострочення на загальну суму прострочення платежу.

Разом з тим, право позикодавця нараховувати проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку повернення позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та є усталеною у практиці Верховного Суду.

Оскільки позика за умовами договору від 18 грудня 2017 року мала бути повернута до 18 грудня 2018 року, після спливу цього строку кредитор не мав права нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання згідно умов договору позики. Вимоги позикодавця про стягнення пені після спливу строку повернення позики не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Умови пункту 3.6. договору щодо сплати пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу можуть бути застосовані лише в межах строку надання позики, тобто до 18 грудня 2018 року, за прострочення сплати кожного з передбачених договором щомісячних платежів у розмірі 14 150,00 грн. Однак, вимог щодо стягнення пені за період дії договору до 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 не заявляв.

Після спливу строку повернення позики, тобто після 18 грудня 2018 року кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені, однак таких вимог ОСОБА_1 також не заявляв.

Крім того, при розрахунку пені ОСОБА_1 застосовано облікову ставку Національного банку України, тоді як договором передбачено сплату пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу. Вимогами ЦК України передбачено, що на рівні облікової ставки Національного банку України визначається розмір процентів за користування позикою, якщо він не встановлений договором, однак ці положення не стосуються пені. Отже, розрахунок позивача є помилковим.

За таких умов, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 пені у розмірі 278 755,00 грн за період з 18 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року не відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи, та у цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми коштів, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 420 255,00 грн до 141 500,00 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 33,67 %, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1415,02 грн (4202,6*33,67%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 також задоволено частково, на 66,33% (100% - 33,67%), відповідно з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4181,38 грн (4202,6*150% = 6303,90 грн.; 6303,90 грн.* 66,33% = 4181,38 грн).

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2766,36 грн (4181,38-1415,02).

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню зі стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2766,36 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року - змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики з 420 255,00 грн до 141 500,00 грн.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 4202,60 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2766,36 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.