Єдиний унікальний номер 229/7565/19
Номер провадження 22-ц/804/192/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В,
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 229/7565/19 за позовною заявою Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року (суддя Грубник О.М.), повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року,
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
09 грудня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі. Зазначив, що з 16 серпня 2013 року по 16 березня 2018 року, відповідач проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції.
Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ (надалі- ХНУВС) від 10.08.2013 року № 179 о/с, з 16 серпня 2013 року відповідач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ і зарахований курсантом 1-го курсу Харківського національного університету внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання рядовий міліції. Наказами ХНУВС від 06.08.2014 № 377 та від 31.08.2015 № 355 ОСОБА_1 переводили на наступні навчальні курси.
Наказом ХНУВС від 30.12.2015 №241 переведений з міліції в поліцію.
Наказом ХНУВС від 29.08.2016 № 585 відповідач ОСОБА_1 переведено на наступний навчальний курс, а Наказом ХНУВС від 04.03.2017 №69 о/с ОСОБА_1 відраховано із складу курсантів та відкомандировано до ГУНП в Донецькій області для подальшого проходження служби.
Наказом ГУНП в Донецькій області від 14.03.2018 № 96 о/с ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону Україну «Про Національну поліцію». 01 вересня 2014 року на виконання вимог Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІта наказу МВС від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України» між відповідачем, ХНУВС та ГУ МВС України в Донецькій області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Курсанти, слухачі, ад`юнкти та докторанти денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 6 листопада 2015 року мали спеціальні звання міліції, приймаються на службу до Національної поліції шляхом видання керівником відповідного вищого навчального закладу наказів про їх призначення на відповідні посади в цьому закладі з одночасним присвоєнням первинних спеціальних звань поліції. Таким чином, на сьогоднішній день діють відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію» щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у ЗВО МВС України, для курсантів, яких зараховували для проходження служби в органах внутрішніх справ та у подальшому ці курсанти продовжили проходження служби в Національній поліції України. Так порядком відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261, який діяв на момент проходження служби. Відповідачем передбачено, що порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ, в інтересах якого діє Фесик Антон Володимирович до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у загальному розмірі 44 250 грн. 54 коп., а саме: грошове забезпечення 11188,68 грн.; продовольче забезпечення 11385,32 грн.; речове забезпечення 5143,10 грн.; вартість житлово-комунальних послуг і спожитих енергоносіїв 16533,44 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 звільнився з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, не відшкодувавши університету фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, у розмірі 44250,54 грн., яка підлягає примусовому стягненню з нього.

Нормою статті 19 ЦПК України вказано, що справи, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 23 ЦПК України зазначено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Тому, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, є необґрунтованими, оскільки заявлений спір пов`язаний з питанням реалізації прав та обов`язків особи, яка перебувала на посаді публічної служби, зокрема, питанням відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до спору про відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. Після звільнення особи зі служби в поліції Законами України не наведений перелік витрат, пов`язаних із утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, у зв`язку із чим зазначає про невідповідність закону критерію якості для особи. Зазначає, що відповідно до п. 13 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачем вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджений наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260, передбачає, що грошове забезпечення виплачене відповідно до законодавства, яке діяло на дату виплати, поверненню не підлягає.

На думку апелянта, у Законах України є відсутніми умови щодо відшкодування, повернення правильно обрахованих та виплачених сум грошового забезпечення курсантам ВНЗ МВС, у тому числі з підстав розірвання контракту, звільнення зі служби. Вважає, що витрати пов`язані з утриманням відповідача під час навчання у ВНЗ МВС , як особи , яка перебувала на публічній службі, в частині суми грошового забезпечення взагалі не можуть заявлятися навчальним закладом до відшкодування, оскільки суми грошового забезпечення міліціонера поліцейського не визначені законом таким, що включають у витрати. Пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі МВС, та винагородою за несення служби.

Крім того, звертає увагу суду, що судом першої інстанції було порушено правила предметної юрисдикції, вважає, що на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюється права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції (поліції), а тому служба відповідача є публічною, у зв`язку із чим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли за участю суб`єкта владних повноважень, а отже спори між учасниками цих правовідносин є публічно правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що порядком відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №261, який діяв на момент проходження служби Відповідачем передбачено, що порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до вказаного Порядку відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

Суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_1 звільнився з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, не відшкодувавши університету фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, у розмірі 44250,54 грн., яка підлягає примусовому стягненню з нього.

Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно пункту 17 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 06 серпня 2014 року № 377, курсант ОСОБА_1 був переведений з 1-го на 2-й навчальний курс навчально-наукового інституту.

Відповідно до наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 31 серпня 2015 року № 355, курсант ОСОБА_1 був переведений на навчальний курс навчально-наукового інституту.

30 грудня 2015 року курсанту 3-го курсу факультету № 2 Харківського національного університету внутрішніх справ, ОСОБА_1 було присвоєно спеціальне звання «рядовий поліції».

Відповідно до наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 29 серпня 2016 року № 585, курсант ОСОБА_1 був переведений слухачем магістратури.

Згідно з витягом з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 04 березня 2017 року № 69о/с, з 04 березня 2017 року лейтенанта поліції ОСОБА_1 було відраховано зі складу курсантів 4-го курсу факультету № 2 та направлено до ГУНП в Донецькій області. Сума витрат, пов`язана з його утриманням складає 44 250, 54 грн.

Згідно з витягом з наказу Головного управління національної поліції в Донецькій області від 14 березня 2018 року № 96 о/с, 16 березня 2018 року лейтенант поліції ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням).

За змістом статті 9 Закону України «Про міліцію», чинного на час укладення договору про підготовку фахівця у вищому начальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм вбачається, що навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, особа відноситься до публічної служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та у постанові від 13 березня 2019 року у справі 723/18/17 Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, та зазначивши, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище обставини, у достатній мірі не врахував вимоги закону під час розгляду справи по суті та помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року слід скасувати та провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням закрити.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. 377, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням, закрити.

Повідомити Харківський національний університет внутрішніх справ, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді: