Постанова

Іменем України

10 березня 2021 року

м. Київ

справа № 754/716/19

провадження № 61-22049св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Швеця Р. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18 грудня 2006 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № K3FIGK15005278, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі 85 000,00 доларів США, строком погашення до 18 грудня 2026 року, зі сплатою 10,80 % річних.

Того ж дня, 18 грудня 2006 року, між нею та банком укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О. В., предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 .

21 грудня 2018 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою їй стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на предмет іпотеки.

Вказувала, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме: на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Однак окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не укладала з жодною юридичною особою, а тому у приватного нотаріуса не було підстав для реєстрації права власності на належну їй квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зазначала, що спірна квартира підпадає під мораторій, визначений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У зв`язку з наведеним просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня

2016 року, індексний номер 18077741, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк»;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , що здійснена приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О. 13 грудня 2016 року.

Короткий зміст судових рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею

71,40 кв. м, житловою площею 41,60 кв. м за АТ КБ «ПриватБанк».

Поновлено відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, квартиру АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація за банком права власності на спірну квартиру, яка виступає як забезпечення повернення кредиту, наданого позивачці банком в іноземній валюті, свідчить про примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 13 грудня 2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним

реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О., про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме спірну квартиру загальною площею 71,40 кв. м, житловою площею 41,60 кв. м, за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та представника приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. - Бута О. В. задоволено.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційний зазначив, що звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивачка надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком не може вважатись примусовим відчуженням майна позивачки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що приватний нотаріус КМНО Швець Р. О. не є належним відповідачем у даній справі. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18).

Аргументи учасників справи

У грудні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не врахував, що позасудова передача предмету іпотеки у власність здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі окремого договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада

2018 року у справі № 759/6976/16-ц (провадження № 14-523цс18)).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя між нею та АТ КБ «ПриватБанк» не укладався, а тому рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком прийняте з порушенням вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» за відсутності правовстановлюючого документу.

Апеляційний суд зробив передчасні висновки щодо розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки у справі № 754/17113/15-ц розглядається питання про її розмір.

Вона не отримувала вимогу про усунення порушення основного зобов`язання

від 05 листопада 2015 року, оскільки вона проживає та зареєстрована за іншою адресою, ніж адреса, на яку банк направляв вимогу.

У свою чергу, приватний нотаріус усупереч частині третій статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не перевірив наявності належних доказів існування безспірної заборгованості за кредитним договором.

У порушення частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» перед здійсненням реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком не була проведена оцінка цього майна. При цьому відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателем не відбулося.

Апеляційний суд не врахував, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спірна квартира відноситься до категорії житла, на яке не може бути звернуте стягнення у рахунок погашення кредитного боргу.

До того ж, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у квартирі зареєстровані та постійно проживають малолітні діти: ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим передача банку у власність предмета іпотеки порушує житлові права малолітніх. Крім того, у цій квартирі також зареєстровані та проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У лютому 2020 року до Верховного Суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Вказує, що пунктом 26 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя прав власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний повідомити іпотекодавця письмово; продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя. Станом на

05 листопада 2015 року розмір кредитної заборгованості становив

65 254,48 доларів США, що стало підставою для прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. При цьому банк надав реєстратору усі необхідні документи для проведення реєстраційних дій. Посилання позивача на відсутність оцінки майна є необґрунтованими, оскільки в пункті 21 договору іпотеки визначено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку початкова ціна встановлюється у розмірі 50 % від вартості, передбаченої пунктом 10 цього договору. Отже, проведення оцінки є необов`язковою.

На переконання представника АТ КБ «ПриватБанк», до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивачка погодилася на позасудовий спосіб звернення стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 18 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K3FIGK15005278, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 85 000,00 доларів США, строком до 18 грудня 2026 року, зі сплатою 10,80 % річних.

Повернення кредиту забезпечено договором іпотеки від 18 грудня 2006 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв. м, житловою площею 41,60 кв. м.

05 листопада 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу

ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання

від 05 листопада 2015 року № 567, яка була отримана останньою 17 листопада 2015 року (а. с. 46).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» 13 грудня 2016 року звернулося до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. з заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на вказану квартиру.

13 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О. прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за іпотекодержателем АТ КБ «ПриватБанк» та здійснено права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» (номер запису про право власності 18077741). Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки від 18 грудня 2006 року, а внесення запису - рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2016 року.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивачка у договорі іпотеки в іпотечному застережені надала банку згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за його ж рішенням.

Реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком не може вважатись примусовим відчуженням майна позивачки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У відповідності до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року

№ 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини.

Однак суд касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) його повноваження не може виправити зазначену помилку апеляційного суду, оскільки для застосування зазначеного Закону судом не встановлено наявність (відсутність) визначених у підпункті 1 пункту першого цього Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обставин:

чи є наданий позивачу кредит споживчим;

чи використовується спірна квартира як місце постійного проживання позивача;

чи немає у власності позивача іншого житлового майна.

Таким чином, постанова апеляційного суду у частині вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягає скасуванню з переданням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає правильним висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову до приватного нотаріуса КМНО Швець Р. О., оскільки він є неналежним відповідачем у даній справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), в якій зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.».

За таких обставин постанова апеляційного суду в частині позовних вимог

ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - скасувати з переданням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р. О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого

2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов