Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Андросович Г.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про захист прав споживачів, визнання відсутнім права вимоги, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненими кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, виключення запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки, виключення запису про державну реєстрацію обтяження майна іпотекою,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про захист прав споживачів, визнання відсутнім права вимоги, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненими кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, виключення запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки, виключення запису про державну реєстрацію обтяження майна іпотекою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 16 грудня 2011 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 041МІ1 на придбання житла на вторинному ринку, згідно якого позивачу надано кредит в сумі 339 571,00 гривень терміном до грудня 2031 року. В рахунок забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір, згідно якого позивачем передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Цього ж дня, між позивачем, відповідачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки. Позивач в своєму позові зазначає, що з дня виникнення права вимоги АТ «Укрсоцбанк» до позивача за кредитним договором минуло більше трьох років, тому вимагати повернення кредиту відповідач не має права. Також, відповідачем збільшено заборгованість та розмір процентної ставки, про що позивача не було повідомлено. Позивач також посилається на норми ЗУ «Про захист прав споживачів», яким передбачено що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити з підстав викладених в позові.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» в судовому засідання заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відзив на позовну заяву не надавала.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

Третя особа приватний нотаріус Ковальчук С.П. в судове засідання не з`явився.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року матеріали вище вказаної позовної заяви передано на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2020 року визначеного головуючого суддю Яровенко Н.О.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в судове засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про захист прав споживачів, визнання відсутнім права вимоги, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненими кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, виключення запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки, виключення запису про державну реєстрацію обтяження майна іпотекою задоволено. Забезпечено позов шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 17 листопада 2020 року замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».

Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами, наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції правильно посилався на його неефективність з точки зору статті 16 ЦК України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже визнання вимоги про усунення порушення такою, що не підлягає виконанню,не відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Судом встановлено, що 16.12.20211 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 041МІ1 на придбання житла на вторинному ринку, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 339 571 грн. зі платою за користування кредитом протягом перших трьох років від дати укладання цього Договору фіксованої процентної ставки за кредитом в розмірі 23 % річних,а, починаючи з четвертого року від дати укладання цього договору, - плаваючої процентної ставки за кредитом, загальних розмір якої на кожний річний період встановлюється в порядку, визначеному п. 2.8. цього договору (а.с.13-17).

Пунктом 1.1.1 кредитного договору визначено кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту до 15.12.2031 року.

В той же день, 16.11.2011 року позивачем за рахунок отриманих у кредит коштів було придбано квартири АДРЕСА_1 .

16.12.2011 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. (а.с.19-20)

16.12.2011 року між позивачем, відповідачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки (а.с.23-24).

05.05.2014 року на адресу позивача відповідач надіслав вимогу вх..№ 08.305-186/13309 про повернення заборгованості по кредиту та процентам протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення з розрахунком банку непогашеної заборгованості, відповідно до якої заборгованість становить 486 489 грн. 92 коп. (а.с.25, 26)

06.11.2014 року на адресу позивача відповідач надіслав вимогу вх..№08.305-186/28461 про повернення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої заборгованість становить 551 388 грн. 02 коп. (а.с.27)

03.07.2017 року на адресу позивача відповідач надіслав вимогу № 7024-27 про повернення заборгованості по кредиту та процентам протягом 30 днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до якої заборгованість становить 925 399 грн. 11 коп. (а.с.28)

Також, відповідачем було направлено на адресу позивача вимогу без дати, відповідно до якої повідомлено позивача про усунення у тридцяти денний строк - до 06.09.2018 року з дати отримання вимоги порушення умов кредитного договору та попереджено, що майно буде перереєстровано за банком до 07.09.2018 року, реалізовано від імені ПАТ «Укрсоцбанк» та розпочата процедура виселення. (а.с.29)

14.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було видано виконавчий напис, який реєстрований в реєстрі за № 16620, щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.31).

Постановою від 11.12.2017 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варавою Р.С. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 16620 від 14.08.2017 року. (а.с.32)

Постановою від 22.04.2019 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варавою Р.С. виконавчий документ повернуто стягувану (а.с.33)

Постановою від 20.05.2019 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельовою В.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 16620 від 14.08.2017 року. (а.с.37)

В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Згідно інформації про виконавче провадження від 28.11.2019 року зупинено стягнення на підстави виконавчого напису нотаріуса до розгляду справи по суті.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на той факт, що обов`язок дострокового повернення заборгованості за кредитним договором виник 01.10.2013 року, відтак право на позов у відповідача виникло в цей же день і припинилось 01.10.2016 року, однак відповідачем протягом 6 років не використав своє право на звернення до суду оскільки відповідач не звернувся до суду з відповідним позовом. Нормами Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено відповідачу вимагати повернення заборгованості за кредитним договором, строк давності за яким минув 01.10.2016 року, тому є всі підстави визнати відсутнім прав вимоги щодо повернення заборгованості.

Судом встановлено, що станом на час звернення до суду з даним позовом та вирішення спору, позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Заборгованість за кредитним договором не погашена.

Згідно зі змістом частини першою статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропуску поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку».

Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18).

Зважаючи на викладене, сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за договором кредиту не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», але не виключає можливості пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору не пов`язана із перебігом строку позовної давності.

Підсумовуючи викладено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відсутнім у АТ «Укрсоцбанк» права вимоги до ОСОБА_1 щодо повернення заборгованості за договором кредиту № 041МІ1 на придбання житла на вторинному ринку від 16.11.2011 року та визнання припиненим зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту на придбання житла на вторинному ринку від 16.11.2011 року. Доводи позивача ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем спірних правовідносин та положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо позовних вимог в частині визнання припиненим договору кредиту, визнання припиненим іпотечного договору, визнання припиненим договору поруки, виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна та запису про державну реєстрацію обтяження квартири, то дані вимоги є похідними, а тому також не підлягають задоволенню

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 266, 267, 509, 526, 575, 598 ЦК України, ст.1, 3,17 Закону України «Про іпотеку», 4, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про захист прав споживачів, визнання відсутнім права вимоги, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненими кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, виключення запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки, виключення запису про державну реєстрацію обтяження майна іпотекою відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року щодо заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16.03.2021 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 100.

Третя особа : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, адреса місцезнаходження : місто Київ, вулиця Саксаганського, 119 офіс № 12.

Суддя Н.О. Яровенко