Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 234/9605/18

провадження № 61-17072св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року у складі судді Літовки В. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Агєєва О. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Краматорський МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області), ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_3 , після смерті якої вона є єдиною спадкоємицею, оскільки прийняла спадщину, вчасно звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

На виконанні у Краматорському МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області перебував виконавчий лист № 2-93/2010, виданий 29 грудня 2010 року на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 166 258,00 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 10 лютого 2011 року було накладено арешт на майно боржника в межах суми боргу, зазначену постанову направлено до органів реєстрації обтяжень.

13 травня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згодом, на підставі заяви стягувача про прийняття на примусове виконання зазначеного виконавчого листа, 16 жовтня 2014 року ВДВС Краматорського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 45120126, у межах якого знову було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року в адміністративній справі № 805/177/15-а задоволено позов ОСОБА_1 до ВДВС Краматорського міського управління юстиції, згідно з якою скасовано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 45120126 від 16 жовтня 2014 року, а також постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 листопада 2014 року.

На виконання рішення суду в адміністративній справі № 805/177/15-а, 17 червня 2015 року ВДВС Краматорського міського управління юстиції було прийнято рішення про скасування постанови щодо відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2014 року і постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 листопада 2014 року.

Однак згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 січня 2018 року спадкове майно - будинок АДРЕСА_1 , обтяжено арештом, зареєстрованим 11 березня 2011 року за № 10923533, на підставі постанови відділу ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 10 лютого 2011 року.

Скасування постанови ВДВС від 16 жовтня 2014 року про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 19 жовтня 2010 року № 2-93/2010 вказує про відсутність виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_3 .

Заміна боржника у виконавчому провадженні правонаступником згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» не здійснювалась.

ОСОБА_4 у встановленому законом порядку і строк жодних вимог майнового характеру до спадкоємця не пред`являла.

Таким чином, обставини, які б виправдовували продовження обтяження будинку АДРЕСА_1 , відсутні.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт з будинку АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Краматорського МУЮ про арешт майна (обтяження № 10923533).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані відсутністю передбачених Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» підстав для зняття арешту з майна.

З урахуванням положень частини першої статті 50 указаного Закону винесення державним виконавцем постанови від 10 липня 2013 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 24343198 за пунктом 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлення виконавчого листа за належністю до м. Селидове Донецької області не тягне за собою зняття арешту з майна.

Крім того, постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу за пунктом 4 статті 47 указаного Закону через перешкоджання провадженню виконавчих дій у зв`язку з тим, що стягувач відмовилася авансувати витрати на їх проведення, не є закінченням виконавчого провадження та не є підставою для зняття арешту.

Також відсутні підстави вважати припиненими вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення грошових коштів за рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2010 року з огляду на положення статті 1281 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 просила скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми частини п`ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та не врахували наявність постанови Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у справі № 805/177/15-а, якою встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа № 2-93/2010 до виконання закінчився 08 грудня 2013 року. На переконання заявника, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати припиненими вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення грошових коштів за рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2010 року з огляду на положення статті 1281 ЦК України, є помилковими.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2020 року, старший державний виконавець Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області заперечувала проти доводів ОСОБА_1 , касаційну скаргу просила залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 234/9605/18 із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Рішенням Краматорського міського суду від 19 жовтня 2010 року у цивільній справі № 2-93/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки недійсним, визнання права власності на жилий будинок та земельну ділянку, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31 березня 2009 року жилого будинку та земельної ділянки, розташованих на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений Першою Краматорською державною нотаріальною конторою 31 березня 2009 року за реєстровим № 2-2018.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на жилий будинок та земельну ділянку, розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Краматорського міського суду від 19 жовтня 2010 року змінено (доповнено резолютивну частину рішення), застосовано реституцію як наслідок недійсності договору купівлі-продажу від 31 березня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2010 року залишено без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3

03 вересня 2014 року Другою селидівською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу на майно ОСОБА_3 .

Відповідно до копії спадкової справи ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 9).

До складу спадкового майна входить, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 січня 2018 року постановою державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 10 лютого 2011 року накладений арешт на все нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_3 .

З листа ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 26 квітня 2018 року вбачається, що арешт накладено на підставі виданого Краматорським міським судом Донецької області виконавчого листа від 29 грудня 2010 року № 2-93/2010 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 166 258,00 грн.

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2011 року ВП № 24343198 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-93/2010, виданого 19 жовтня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 166 258,00 грн. Одночасно державним виконавцем накладено арешт на майно ОСОБА_3 .

З матеріалів виконавчого провадження ВП № 24343198 вбачається, що 09 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до ВДВС Краматорського міського управління юстиції із заявою про направлення вказаного виконавчого листа для за місцем отримання боржником доходу - до ВДВС м. Селидове Донецької області.

10 липня 2013 року виконавчий лист направлено за належністю до м. Селидове Донецької області.

12 грудня 2013 року державним виконавцем ВДВС м. Селидове Донецької області винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

19 грудня 2013 року державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції повторно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41293340 за виконавчим листом від 29 грудня 2010 року № 2-93/2010.

13 травня 2014 року державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відмовою стягувача авансувати витрати на проведення виконавчих дій.

16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ВДВС Краматорського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошової суми в розмірі 166 258,00 грн.

16 жовтня 2014 року державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45120126. 03 листопада 2014 року у цьому виконавчому провадженні державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року в адміністративній справі № 805/177/15-а задоволено позов ОСОБА_1 до ВДВС Краматорського МУЮ, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною та скасовано постанову ВДВС Краматорського МУЮ про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2014 року ВП №45120126.

Визнано протиправною та скасовано постанову ВДВС Краматорського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 листопада 2014 року ВП №45120126

Зобов`язано ВДВС Краматорського МУЮ надіслати до реєстраційної служби рішення та заяву про проведення державної реєстрації припинення обтяжень на майно, що належить ОСОБА_3 .

Зобов`язано ВДВС Краматорського МУЮ подати звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця після набрання постановою суду законної сили.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 73,80 грн.

17 червня 2015 року державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції винесено постанову про скасування постанов від 16 жовтня 2014 року та від 03 листопада 2014 року про відкриття виконавчого провадження № 45120126 та накладення арешту на майно на підставі постанови Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у справі 805/177/15-а.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року у справі № 805/5193/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВДВС Краматорського МУЮ, третя особа - ОСОБА_4 , про визнання протиправною бездіяльності відділу з приводу незняття арешту (№ обтяження 10923533 від 10.02.2011) з усього майна, що належить ОСОБА_3 , у тому числі з житлового будинку АДРЕСА_1 , у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено (т. 1, а. с. 74-79).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року у справі № 805/5193/15-а залишено без задоволення, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року залишено без змін (т. 1, а. с. 80-84).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Аналізуючи підстави звернення до суду з позовом, характер пред`явлених позовних вимог, а також доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 14 ЦПК України 2004 року та у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилалася на те, що майно, яке вона успадкувала, незаконно утримується під арештом, оскільки у державній виконавчій службі відсутні виконавчі документи на виконанні.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у відповідної редакції).

За змістом положень статті 60 указаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Пунктом 4 частини 1 та частиною п`ятою статті 47 указаного Закону передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», а також частиною першою статті 49 цього Закону передбачені окремі підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, та підстави закінчення виконавчого провадження.

Отже, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі).

Судами встановлено та не спростовано матеріалами справи, що виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що стягувач не здійснила авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виходячи зі змісту положень пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про повернення виконавчого документа стягувачу через перешкоджання провадженню виконавчих дій у зв`язку з тим, що стягувач відмовився авансувати витрати на їх проведення, не є закінченням виконавчого провадження та не є підставою для зняття арешту.

У такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником.

Крім того, винесення постанови від 10 липня 2013 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 24343198 на підставі пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлення виконавчого листа за належністю до м. Селидове Донецької області з огляду на положення частини першої статті 50 цього Закону також не вказує на необхідність зняття арешту з майна.

Також є безпідставним посилання позивача на те, що право вимоги ОСОБА_2 за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2010 року у справі № 2-93/2010 є припиненим з огляду на положення статті 1281 ЦК України через непред`явлення відповідачем як кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину.

Частинами першою та другою статті 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У заяві про обов`язок спадкодавця від 19 грудня 2014 року ОСОБА_4 повідомила Другу селидівську державну нотаріальну контору про те, що ОСОБА_3 мала обов`язок перед громадянкою України ОСОБА_4 на суму 166 258,00 грн на підставі виконавчого листа від 29 грудня 2010 року, виданого Краматорським міським судом Донецької області у справі

№ 2-93/2010 (т. 2, а. с. 10).

Крім того, за змістом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, що спростовує доводи ОСОБА_1 про відсутність у неї будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_4 .

Посилання ОСОБА_1 на необхідність урахування під час розгляду цієї справи постанови Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року в адміністративній справі № 805/177/15-а є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаній постанові, не стосуються підстави накладення арешту у цій справі.

На момент звернення до суду з указаним позовом спадкове майно після смерті ОСОБА_3 обтяжене арештом, накладеним державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції 10 лютого 2011 року у межах виконавчого провадження ВП № 24343198, тоді як постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року визнано незаконним, зокрема, накладення державним виконавцем арешту на підставі його постанови від 03 листопада 2014 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року у справі № 805/5193/15-а відмовлено у адміністративному позові ОСОБА_1 , предметом якого, серед іншого, були вимоги про визнання протиправною бездіяльності ВДВС Краматорського МУЮ з приводу незняття арешту з усього майна, що належить ОСОБА_3 , у тому числі з житлового будинку АДРЕСА_1 , що був накладений за постановою ВДВС Краматорського МУЮ від 10 лютого 2011 року, і зобов`язати відділ ДВС зняти цей арешт.

У вказаній справі судом було встановлено, що у ВДВС Краматорського МУЮ згідно із законодавством України не виник обов`язок зняти арешт з майна та відсутній факт протиправної бездіяльності або іншого порушення з боку суб`єкта владних повноважень.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів правильно встановив відсутність підстав для задоволення позову та зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2010 року, під час виконання якого було накладено арешт на майно боржника, не виконано, і стягувач має право в будь-який час повторно звернутися із заявою про примусове виконання цього рішення суду.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи касаційної скарги аналогічні змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року та були предметом дослідження під час апеляційного розгляду справи. Колегія суддів погоджується з оцінкою апеляційним судом аргументів ОСОБА_1 та з огляду на положення статті 400 ЦПК України не вбачає необхідності повторно аналізувати ті ж самі доводи.

Доводи ОСОБА_1 не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права та переважно спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк