ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1243/21 Справа № 201/1560/20 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
02 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Синенка Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за відчужене спільне майно, -
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача 835 847 грн., в якості компенсації за незаконне відчуження 1/3 частини спільної квартири.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року.
01 вересня 2004 року між АТЗТ «НВО «Созидатель» та ОСОБА_2 укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а АТЗТ «НВО «Созидатель» організувати будівництво житлового будинку, ввести в його в експлуатацію та передати ОСОБА_2 у власність трикімнатну квартиру площею 101,96 кв.м., розташовану на сьомому поверсі.
15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року про інвестування житлового будівництва згідно якої інвесторами, крім ОСОБА_2 , зазначено також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено право власності з видачею свідоцтва на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Право власності за вказаними особами оформлено на підставі договору № 6П-3-7-25 від 01 вересня 2004 року та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року.

19 червня 2006 року на підставі вказаного рішення виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру у АДРЕСА_1 згідно якого власниками квартири у рівних частках є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, зазначений договір про інвестування укладено під час перебування сторін у шлюбі, тобто ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, уклавши додаткову угоду, ОСОБА_2 здійснив відчуження майнових прав подружжя, на яке згідно ст.. 65 СК України, потребувалася згода ОСОБА_1 , яку вона не надавала.

Вказані обставини вже були встановлені під час розгляду судових справ № 412/15786/2012, № 2-4574/11 та повторному доказуванню чи оцінці не підлягають. Таким чином, доводи ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтвердила свою участь у здійсненні витрат на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спростовуються висновками, викладених у судових рішеннях по вказаних судових справах.

Крім того, у Постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 2-4574/11 (61-5529св18) встановлено, що ОСОБА_1 ще у травні 2009 року стало відомо про порушення своїх прав, а саме про укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, внаслідок якої змінився склад власників по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Також вказані обставини не заперечуються сторонами.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про застосування стрку позовної давності до виниклих правовідносин.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що зверталась до суду з заявою про поновлення строку позовної давності посилаючись на поважність причин його пропуску, оскільки вона використовувала інші способи захисту своїх прав, шляхом звернення до суду в межах цивільних справ № 412/15786/2012 та № 2-4574/11, які розглядалися протягом 2011-2018 років. Крім того зазначає, що дані позовні вимоги було заявлено після того, як була розглянута цивільна справа № 2-4574/11, оскільки одночасне пред`явлення позовних вимог про визнання оскаржуваного правочину недійсним та стягнення компенсації за незаконне відчуження спірного майна не можуть пред`являтися одночасно. Проте дані доводи колегія суддів не може прийняти до уваги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що встановлено ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року (цивільна справа № 412/15786/2012) лише у грудні 2012 року, тобто після закінчення строку, визначеного ст. 257 ЦК України, внаслідок чого їй і було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Зокрема, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року по справі № 412/15786/2012 (№ 6-2317св15) було залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року, якими відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог через пропуск нею позовної давності для звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в межах даної цивільної справи строк позовної давності у ОСОБА_1 почав свій перебіг в момент, коли вона дізналася про укладення ОСОБА_2 додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, за наслідком чого відбулося відчуження майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки саме через укладення вказаної додаткової угоди могли бути заподіяні збитки ОСОБА_1 .

Проте в період часу з травня 2009 року, коли ОСОБА_1 дізналася про факт укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, і по лютий 2020 року з будь-якими позовними вимогами про стягнення збитків, заподіяних відчуженням майнових прав на квартиру, ОСОБА_1 не зверталася, а отже пропустила строк судового захисту.

Посилання ОСОБА_1 , як на підстави поновлення строку позовної давності на те, що вона до лютого 2020 року не мала можливості звернутися із даним позовом до ОСОБА_2 з вимогами про відшкодування збитків до закінчення розгляду інших судових справ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розгляд вказаних цивільних справ та перегляд їх в апеляційній та касаційній інстанції не перешкоджав заявниці звернутися з позовними вимогами про стягнення компенсації за відчуження спірного майна. Посилання, щодо неможливості одночасного пред`явлення позовних вимог про визнання оскаржуваного правочину недійсним та стягнення компенсації колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач був не позбавлений можливості звернутися до суду з окремими позовами. Крім того, ОСОБА_1 на момент звернення до суду із позовними вимогами про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року вже було пропущено строк позовної давності.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), прийшов до висновку про пропуск позовної давності для заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров