Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 201/8844/18

провадження № 61-13663св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Таміла Вєзіровна,

треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Таміли Вєзіровни, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання незаконними та скасування дій державного реєстратора,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Товариство з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, уточнивши який просило визнати незаконними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевої Т. В. (далі - ПН ДМНО Румянцева Т. В.) щодо державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 , державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , а також державної реєстрації іпотеки та заборони за наступними нікчемними договорами іпотеки стосовно нежитлового приміщення № 66 на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення цього приватного нотаріуса від 02 червня 2014 року № 13490031 щодо припинення права власності ОСОБА_1 , номер запису про право власності 5870222, рішення від 02 червня 2014 року № 13494275 щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 5872021, рішення від 02 червня 2014 року № 13497620 щодо державної реєстрації іпотеки на нежитлове приміщення № 66-А на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку: 5873689, іпотекодавець - ОСОБА_2 , іпотекодержатель - ОСОБА_3 , рішення від 02 червня 2014 року № 13496881 щодо державної реєстрації заборони відчуження на вказане нежитлове приміщення, номер запису про обтяження 5873298, обтяжувач - ОСОБА_3 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення цього приватного нотаріуса від 12 грудня 2015 року № 27030658 щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , номер запису про право власності 12502614; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення ПН ДМНО Румянцевої Т. В. від 12 грудня 2015 року № 27033496 щодо державної реєстрації іпотеки на нежитлове приміщення № 66-А на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку: 12504274, іпотекодавець - ОСОБА_4 , іпотекодержатель - ОСОБА_5 , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення відповідача від 12 грудня 2015 року № 27032767 щодо державної реєстрації заборони на нежитлове приміщення № 66-А, поз. 1-12, загальною площею 93,0 кв. м на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 12503812, обтяжувач - ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що ПН ДМНО Румянцева Т. В. під час дії заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року у справі № 175/1555/14-ц, яким припинено іпотеку та заборону відчуження іпотечного майна, яке в подальшому було скасовано, а позов залишено без розгляду, посвідчила правочини і провела відповідну державну реєстрацію переданого йому в іпотеку за договором іпотеки приміщення АДРЕСА_1 , отже, і дії приватного нотаріуса, і наступні дії третіх осіб щодо перереєстрації права власності на нерухоме майно передане в іпотеку, є незаконними. Оскільки існує спір щодо зазначеного приміщення, який в добровільному порядку не вирішений, просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 14 січня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки на момент посвідчення договорів від 02 червня 2014 року та від 12 грудня 2015 року щодо приміщення АДРЕСА_1 , а також вчинення нотаріусом оскаржуваних реєстраційних дій, заборони на відчуження та обтяження іпотекою спірного приміщення не існувало, тобто не було законодавчо встановлених підстав для відмови в проведенні державної реєстрації.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 жовтня 2020 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що на момент вчинення спірних реєстраційних дій не було передбачених частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для відмови в проведенні державної реєстрації, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди з посиланнями суду першої інстанції на те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, апеляційний суд до уваги не взяв, оскільки справа була розглянута в порядку цивільного судочинства та у позові було відмовлено по суті позовних вимог.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У вересні 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17, від 20 червня 2018 року у справі № 820/2792/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 826/3051/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник посилається на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що скасоване заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року у справі № 175/1555/14-ц про визнання договору іпотеки недійсним не породжує в подальшому жодних правових наслідків, а іпотека ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є чинною з моменту її первісної реєстрації. Тобто, правочини щодо іпотечного майна, за якими здійснено оскаржувані реєстраційні дії є нікчемними, оскільки були укладені без відповідної згоди іпотекодержателя ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Отже, здійснена реєстрація речових прав щодо іпотечного майна на підставі цих правочинів є незаконною і підлягає скасуванню. Відмовляючи в задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації, місцевий суд безпідставно виходив з того, що між нотаріусом та позивачем не існувало та не існує будь-яких цивільно-правових відносин, а отже, такий спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з невиконанням умов кредитних договорів та договору іпотеки. З огляду на суб`єктний склад учасників справи спір є приватноправовим, похідним від спору щодо нерухомого майна та має вирішуватись за правилами цивільного судочинства. Безпідставним є і висновок місцевого суду про те, що позивачу необхідно було звернутись із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивач є іпотекодержателем, а не володільцем чи власником спірного нерухомого майна. Також скарга містить посилання на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, і це є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року ПН ДМНО Румянцева Т. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи, наведені в касаційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведених обставин і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Крім того, зазначила, що вона у цій справі як відповідач не є тією особою, яка не визнає порушує або заперечує іпотечні права позивача або дійсність правочинів, що вчинялися щодо спірного нерухомого майна, і не вносила запису про припинення іпотеки. Тобто, позовні вимоги у цій справі заявлені до неналежного відповідача. До того ж, позивач не довів протиправність дій нотаріуса належними та допустимими доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного, на його думку, права, з огляду на те що він фактично заявлений до третіх осіб, щодо яких здійснено записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідає природі таких прав та є неналежним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 листопада 2020 року справа № 201/8844/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 10 червня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач, та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СМ-301/065/2005, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 504 502,26 грн.

28 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», банк), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СМ-8МЕ301/074/2008 за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 220 000,00 дол. США.

Для забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитними договорами 28 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № РМ-5МЕ301/074/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О. С., реєстровий номер 501, за умовами якого в іпотеку банку передано приміщення № 66 загальною площею 99,00 кв. м на АДРЕСА_1 . Факт державної реєстрації договору іпотеки підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек від 29 лютого 2008 року № 17280654.

16 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 1 до договору іпотеки від 28 лютого 2008 року № РМ-5МЕЗ01/074/2008.

05 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також був укладений договір факторингу, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли такі права: право вимоги сум основного боргу; право вимоги сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; право вимоги штрафних санкцій; право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами від 10 червня 2005 року № СМ-301/065/2005, від 28 лютого 2008 року СМ-5МЕ301/074/2008.

Крім того, 05 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права та обов`язки за договором іпотеки від 28 лютого 2008 року № РМ-5МЕ301/074/2008, реєстровий номер 501.

Своїх грошових зобов`язань за кредитними договорами ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року у справі № 904/8914/14 з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнено заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2005 року № СМ-301/065/2005 у розмірі 243 553,56 грн.

Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року, у справі № 204/7092/14-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсними договору поруки та додаткових договорів задоволено первісний позов та стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № СМ-8МЕЗ01/074/2008 у загальній сумі 2 332 876,19 грн.

12 жовтня 2007 року за згодою банку між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу № 2955, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О. С., за умовами якого ОСОБА_7 набула право власності на частину нежилого приміщення № 66 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 8,9 кв. м.

24 вересня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування нежитлового приміщення № 1879, за умовами якого ОСОБА_8 набула право власності на вказану частину цього нежилого приміщення.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 27 грудня 2010 року № 4482 вирішено оформити право приватної власності з видачою свідоцтва ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 66-А (поз. 1-12), загальною площею 93,0 кв. м, у т. ч. вітрина а6-1, ґанки літ. а3, а5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 (після переобладнання поз. 1-5, 7 приміщення № 66) за адресою: АДРЕСА_1 . КП ДМБТІ ( ОСОБА_9 ) зобов`язано оформити і зареєструвати свідоцтво про право власності згідно з пунктом 1 цього рішення. Попередній правовстановлювальний документ анулювати та долучити до реєстраційної справи КП ДМБТІ.

29 грудня 2010 року було оформлено та зареєстровано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 .

У зв`язку з ухваленням заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року у справі № 175/1555/14-ц, яке в подальшому було скасовано, було припинено іпотеку та заборону на нежиле приміщення № 66-А (поз. 1-12) загальною площею 93.0 кв. м, у т. ч. вітрина а6-1, ґанки літ. а3, а5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 (після переобладнання поз. 1-5, 7 приміщення № 66) за адресою: АДРЕСА_1 .

В період дії вказаного рішення суду іпотечне майно було відчужене та передане в наступну іпотеку, а саме: 02 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу № 1058, посвідчений ПН ДМНО Румянцевою Т. В. За цим договором ОСОБА_2 набув право власності на іпотечне майно.

Того ж дня нежиле приміщення № 66-А було передане в іпотеку ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки № 1060, посвідченого ПН ДМНО Румянцевою Т.В.

У подальшому, 12 грудня 2015 року, за заявами ОСОБА_3 іпотека і заборона були припинені. У зв`язку із цим 12 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу № 2347, посвідчений ПН ДМНО Румянцевою Т. В.

Того ж дня нежиле приміщення № 66-А на підставі договору іпотеки № 2349, посвідченого ПН ДМНО Румянцевою Т. В., було передане в іпотеку ОСОБА_5 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 серпня 2016 року встановлено, що загальну площу нежилого приміщення № 66-А було змінено з 93,0 кв. м на 93,4 кв. м.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 зробила висновок, що «[…] позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оцінюючи спірні правовідносини, касаційний суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 753/905/18 (провадження № 61-12528св19), в якій, серед іншого, розглядалося питання щодо скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. У зазначеній постанові суд касаційної інстанції, врахувавши зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку про те, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса необхідно відмовити саме із цієї підстави.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник з третіми особами щодо предмета іпотеки, а тому ПН ДМНО Румянцева Т. В. є неналежним відповідачем. Проте суди зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нотаріуса, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до нотаріуса належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Таким чином, суди попередніх інстанцій ухвалили правильні по суті судові рішення про відмову в задоволенні позову, однак допустили помилку при їх мотивуванні.

Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм права, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень.

З урахуванням того, що оскаржувані судові рішення підлягають зміні в мотивувальних частинах в порядку статті 412 ЦПК України із зазначенням про відмову в задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача, суд касаційної інстанції не аналізує інші підстави відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун