П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/2725/20

Провадження № 22-ц/4815/152/21

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Красовський О.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 43 хв. 05.11.2020 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.11.2020.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Бухта Наталія Андріївна;

за участі: позивача і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що він разом із відповідачем є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Посилається на те, що спірний будинок придбано виключно за належні йому грошові кошти. ОСОБА_2 незабаром після купівлі спільної нерухомості виїхала за межі України і її місце перебування зараз невідоме.

При цьому звертав увагу на те, що з 2006 року він є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , одноосібно його утримує, сплачує самостійно витрати за комунальні послуги та розпоряджається ним на власний розсуд.

Тому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частку спірного житлового будинку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також фактично у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про незгоду із висновками суду щодо застосування норми ст. 344 ЦК України, оскільки її розтлумачено на власний розсуд і зазначено підстави для відмови в позові обставини, які не визначені як обов`язкові для набуття права власності. Хибними є і твердження суду про те, що позивачу було відомо щодо власника спірного майна.

Вважає, що він надав суду докази про те, що спірна частка у житловому будинку АДРЕСА_1 не зареєстрована у Державному реєстрі речових прав за відповідачем чи іншою особою. При цьому суд, вирішуючи спірні відносини, не надав жодної правової оцінки письмовій відповіді Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області №04/5956 від 14.04.2020 на адвокатський запит, а також витягу про реєстрацію права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 і показанням свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Не визначено способу захисту позивачем порушеного права, а тому він має всі підстави вважати, що обраний спосіб захисту є правильним.

Також судом знехтувано тим, що з 2006 року заявник є єдиним власником житлового будинку і єдиною особою, що його утримує.

Покликаючись на обґрунтованість його вимог, вказував, що між сторонами не укладено жодного договору на передачу майна у володіння чи користування. Про добросовісність заволодіння спірною часткою будинку свідчить відкриття особових рахунків на ім`я заявника, прийняття майна до експлуатації, понесення витрат, пов`язаних з його утриманням і експлуатацією, проведення ремонтних робіт тощо. Тобто вважає наявними усі обставини, які в сукупності засвідчують набуття ним права власності на спірну частку у житловому будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нову постанову, якою визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався, хоча про право його подати у термін до 31 грудня 2020 року їм було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності правових та фактичних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну частку майна за набувальною давністю, адже норми ст. 344 ЦК України не регулюють спірних правовідносин, а тому застосованими при вирішенні справи бути не можуть.

Оскільки володіння позивача спірною часткою у житловому будинку не є добросовісним, тобто таким, коли він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності при заволодінні чужим майном, а факт непроживання відповідача не вказує про її відмову від права власності на спірне майно і не є підставою для припинення її речового права, тому в позові відмовлено. При цьому судом було враховано, що ОСОБА_1 знав, що ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини обґрунтовано встановлені судом, що 10 серпня 1999 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок перейшов до покупців на праві спільної сумісної власності.

Право позивача на 1/2 частку житлового будинку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить відповідний витяг, індексний номер: 213378240; дата і час формування: 22.06.2020, 11638:02.

Змістом листа №5601.4-1276/56.1-20 від 15.04.2020, який надійшов від Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області адвокату ОСОБА_8 на її запит, підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована у АДРЕСА_1 , де 14 липня 2006 року знята з реєстраційного обліку з вибуттям в м. Потсдам, Німеччина.

Вважаючи, що внаслідок зняття з реєстраційного обліку, припинення проживання відповідача у будинку та через утримання належної їй частки понад десять років позивачем він набув право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 .

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі №910//17274/17 (провадження №12-291гс18) зробила такий правовий висновок. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності певних умов у сукупності. Це наявність субєкта, здатного набути у власність певний обєкт, законність обєкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння та відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Тому після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду стосовно добросовісності володіння ним спірним майном, то з ними колегія суддів не погоджується.

Так, на момент заволодіння часткою у житловому будинку, що належить ОСОБА_2 , позивачу було відомо про те, що вона є власністю відповідача, її право на майно не припинене і воно триває. Тобто навіть за наявності факту зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 він розумів, хто насправді є власником цього майна, та усвідомлював обставину неправомірності своїх дій з приводу володіння чужим майном.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про порушення норм процесуального права при оцінці доказів у справі.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, позивач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Оскільки положення ст. 344 ЦК України не регулюють спірних відносин між сторонами, тому спростовуються правильністю висновків суду і твердження ОСОБА_1 про неправильність застосування норм матеріального права.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів відхиляються.

Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, будь-яких доказів про підставність своїх позовних вимог позивачем надано не було, а матеріали справи їх не містять.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норма матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 16.03.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук