КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №753/7439/19 Головуючий у 1 інстанції: Колесник О.М.

Провадження №22-ц/824/13023/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

23 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» про стягнення заборгованості у зв`язку з достроковим розірванням договору зберігання на майновому складі,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» про стягнення заборгованості у зв`язку з достроковим розірванням договору зберігання на майновому складі, в якому просила стягнути з ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості, що виникла внаслідок дострокового розірвання Договору зберігання на майновому складі №УТФ/1/15 від 01 квітня 2015 року в розмірі 22 367 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що01 квітня 2015 року між ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу змінено прізвище на ОСОБА_1 ) та ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» було укладено Договір зберігання на майновому складі №УТФ/1/15.

Згідно умов Договору відповідачем було прийнято на зберігання належне позивачу майно, а саме: товари господарського призначення на загальну суму 206 939 грн 93 коп.

У січні 2016 року відповідачем було повідомлено про дострокове припинення договору зберігання на майновому складі та запропоновано скласти акт звірки розрахунків.

31 січня 2015 року за актом проведеної звірки розрахунків була встановлена переплата вартості послуг зберігання у зв`язку з достроковим припиненням дії договору зберігання на майновому складі в розмірі 22 367 грн.

Дана сума підлягає поверненню, оскільки договір розірваний з ініціативи відповідача і відповідні послуги зберігання не надані останнім у повному обсязі та належним чином.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» про стягнення заборгованості у зв`язку з достроковим розірванням договору зберігання на майновому складі задоволено.

Стягнуто зДержавного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» на користь ОСОБА_1 22 367 грн в рахунок стягнення заборгованості у зв`язку з достроковим розірванням Договору зберігання на майновому складі №УТФ/1/15 від 01 квітня 2015 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанціїДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог вказувало, що Договором зберігання на майновому складі №УТФ/1/15 від 01 квітня 2015 рокуне передбачено надсилання листів-вимог, претензій, тощо зберігачу, а тому повернення суми переплати за надані послуги зберігання з підстав дострокового припинення договору протягом 7 календарних днів з дати отримання листа є безпідставним.

Зазначало, що 31 січня 2016 року є датою вчинення правочину, з якого починається перебіг строку позовної давності, а днем закінчення строку позовної давності є дата 31 січня 2019 року.Позовна заява ОСОБА_1 підписана 06 квітня 2019 року. Для юридичної особи (фізичної особи-підприємця) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (підписання акту звірки взаєморозрахунків), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, суд першої інстанції повинен був застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року між ФОП ОСОБА_2 (поклажодавець) та ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» (зберігач) укладено Договір зберігання на майновому складі №УТФ/1/15. (а.с.16-19)

06 березня 2015 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 , в результаті якого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ». (а.с. 15)

Згідно п. 1.1 Договору зберігання на майновому складі №УТФ/1/15 поклажодавець передає на зберігання зберігачу, а зберігач зобов`язується зберігати майно, передане йому поклажодавцем. Приймання й передача майна на зберігання та із зберігання здійснюється згідно Акту приймання-передачі майна.

ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» було прийнято на зберігання належне ОСОБА_1 майно, а саме: товари господарського призначення на загальну суму 206 939 грн 93 коп., що підтверджується Актами прийому-передачі від 01 квітня 2015 року, від 30 квітня 2015 року, від 01 травня 2015 року, від 31 травня 2015 року, від 01 червня 2015 року. (а.с.20-24)

Як зазначає позивач у січні 2016 року ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» було повідомлено її про дострокове припинення договору зберігання на майновому складі та запропоновано скласти акт звірки розрахунків.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків від 31 січня 2016 року переплата вартості послуг зберігання становить 22 367 грн. (а.с. 25)

24 березня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала у ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» лист-вимогу про повернення переплати в розмірі 22 367 грн у зв`язку з припиненням договору. (а.с. 26)

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Як зазначалося вище 01 квітня 2015 року між ФОП ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу змінено прізвище на ОСОБА_1 ) та ДП «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» було укладено Договір зберігання на майновому складі №УТФ/1/15.

Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 27 червня 2018 року припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця. (а.с. 11-14)

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі №904/1083/18 (провадження №12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі №127/23144/18 (провадження №14-460цс19).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у позивача із втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припинились.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та залишив поза увагою те, що він не наділений повноваженнями розглядати у порядку цивільного судочинства питання щодо стягнення коштів у зв`язку із з достроковим розірванням договору зберігання на майновому складі, укладеного між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, статус якого припинився, оскільки такий спір розглядається господарським судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 255, 374, 377, 381-384, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року скасувати.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «УКРТРАНСФАРМАЦІЯ» про стягнення заборгованості у зв`язку з достроковим розірванням договору зберігання на майновому складізакрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України вона має право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко