ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8653/20Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/817/226/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 і її представника

Нужди С.Ф., представника Головного управління Національної поліції в Тернопільській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року (ухвалене суддею Сташків Н.М., повний текст якого складено 23 листопада 2020 року) у цивільній справі № 607/8653/20 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Тернопільським міським судом 13 червня 2002 року видано виконавчий лист №2-3307/02, яким зобов`язано ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу).

У січні 2002 року ОСОБА_2 виїхав з України та подальше його місце перебування встановлено на території Італійської Республіки.

17 травня 2005 року прокуратурою Тернопільської області порушено кримінальну справу №168925 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України. 06 липня 2005 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. 16 серпня 2005 року відносно ОСОБА_2 заведена оперативно-розшукову справу №2419 та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Однак, розслідування у вказаній кримінальній справі неодноразово зупинялось. 18 грудня 2012 року внесено відомості до ЄРДР за №0000529 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. 21 жовтня 2015 року складено повідомлення про нову підозру ОСОБА_2 у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) та в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст. 382 КК України, яке 04 лютого 2017 року вручено ОСОБА_2 у встановленому порядку в Італії, за місцем його перебування, та допитаного його в якості підозрюваного. 27 жовтня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 382 КК України на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з тим, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року встановлено, що місцезнаходження ОСОБА_2 відоме, а тому вказані в оскаржуваній постанові підстави для зупинення досудового розслідування є надуманими. На даний час у провадженні СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області перебувають кримінальні провадження №0000529 від 18 грудня 2012 року та №0001168 від 16 квітня 2019 року.

Однак ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягнутий, а належні кошти, які він повинен сплачувати відповідно до рішення суду, позивач не отримує. У зв`язку з довготривалим розглядом справи, позивач постійно перебуває у пригніченому стані, зазнала сильних душевних хвилювань.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Вказує, що ОСОБА_1 в силу тривалого розслідування кримінального провадження відносно платника аліментів ОСОБА_2 не може отримати належні їй суми аліментів та змушена відчувати постійний стрес, шукаючи інші засоби для утримання дитини.

Зазначає, що при встановленні обставин справи та дослідженні доказів, суд першої інстанції не надав їм належної оцінки та не навів мотиви не врахування даних обставин у своєму судовому рішенні.

Головне управління Національної поліції в Тернопільській області у відзиві на апеляційну скаргу з доводами апеляційної скарги не погодилось і вказало, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй моральної шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів.

Доводи позивача про завдання їй моральної шкоди через неефективне розслідування кримінальних справ щодо платника аліментів, доказами не підтверджені та не доводять, ні наявності шкоди, ні протиправності дій відповідачів, ні причинного зв`язку між їхніми діями та шкодою.

Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_4 , подану апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі

Представник Головного управління Національної поліції в Тернопільській області апеляційну скаргу заперечив на підставі доводів викладених в апеляційній скарзі.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що постановою Тернопільського міського суду від 11 червня 2002 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2002 року і до її повноліття.

Згідно постанови про притягнення як обвинуваченого від 06 липня 2005 року, винесеної слідчим СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області Яремко А.Я., ОСОБА_2 притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

З відповіді Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області №6845 від 10 липня 2006 року слідує, що відносно ОСОБА_2 заведена ОРМ «Розшук» №2419 від 16 серпня 2005 року та йому обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Як слідує з відповіді Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області №П-37 (ОП) від 27 березня 2008 року, кримінальна справа №168925, порушена прокуратурою Тернопільської області за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, знаходиться у провадженні СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, у якій досудове слідство зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України. Під час оперативно-розшукових заходів встановлено, що ОСОБА_2 знаходиться в Республіці Італія.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2013 року задоволено подання Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та оголошено розшук боржника ОСОБА_2 .

Листом прокуратури м. Тернополя № 257-04 від 14 лютого 2014 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 їй повідомлено про те, що 17 травня 2005 року прокуратурою Тернопільської області відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу № 168925 за ч. 1 ст. 164 КК України ухилення від сплати аліментів на утримання дитини. За наслідками досудового розслідування 06 липня 2005 року винесено постанову про притягнення його як обвинуваченого. 18 грудня 2012 року відомості про вчинення ним правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000529. 30 грудня 2012 року складено повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні ним зазначеного кримінального правопорушення.

Згідно протоколів про повідомлення, складених фельдфебель карабінерів ОСОБА_6 відділку карабінерів району Рим-Ла Сторта легіону карабінерів Лаціо у Римі (Італія), 25 вересня 2014 року ОСОБА_7 вручено додаток процесуальних прав і обов`язків підозрюваного, та повідомлення про підозру від 30 грудня 2012 року.

16 листопада 2016 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Хомою І.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 382 КК України. У мотивувальній частині зазначеної постанови вказано, що дії ОСОБА_2 не потребують додаткової кваліфікації за ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, оскільки повністю охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2017 року постанову прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Хоми I.A. від 16 листопада 2016 року про закриття в частині кримінального провадження №0000529, внесеного в ЄРДР від 18 грудня 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст. 382 КК України скасовано. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що слідчим не виконані усі обов`язкові до виконання вказівки, надані 16 вересня 2015 року прокурором у кримінальному провадженні.

27 жовтня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Хомою І.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 382 КК України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року скасовано постанову слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000529. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що слідчий не навів обставин щодо належного повідомлення підозрюваного ОСОБА_2 про необхідність прибути для проведення слідчих чи процесуальних дій, хоча його місце проживання в Республіці Італія встановлено.

Постановою слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області майора поліції Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року відновлено досудове розслідування за підозрою ОСОБА_2 у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року скасовано постанову слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000529. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що місце знаходження ОСОБА_2 відоме, його не було повідомлено належним чином, а тому зазначені слідчим підстави зупинення провадження відсутні.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001168 від 16 квітня 2019 року внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

З повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 05 квітня 2019 року вбачається, що слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Бондя Н.В. повідомлено ОСОБА_2 про те, що він обгрунтовано підозрюється у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, тобто у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Листом Тернопільського міського відділу ДВС Південно-західного міжрегіонального управління юстиції № 27/64 від 03 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що станом на 03.03.2020р. заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-3307 від 13.06.2002р. становить 18389 євро.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування, як підстави для відшкодування моральної шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання.

Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статті 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Дії (бездіяльність) посадових осіб, що здійснюють досудове слідство, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування протягом тривалого часу ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягнуто, рішення суду про стягнення аліментів не виконується, та їй як потерпілій було завдано значної моральної шкоди, що виразилось у незаконних рішеннях слідчих з приводу затягування досудового розслідування, закриття та зупинення кримінального провадження, які неодноразово скасовувались судами.

Судом апеляційної інстанції, за результатами розгляду вказаної цивільної справи не встановлено протиправності дій (бездіяльності) відповідачів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що слідство вживає всіх передбачених заходів щодо розслідування кримінальних проваджень відносно ОСОБА_2 .

При цьому, сам факт винесення зазначених вище ухвал слідчим суддею, якими за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови про закриття провадження та про зупинення досудового розслідування, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб Прокуратури чи СВ Тернопільського ВП ГУНП В Тернопільській області заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 в силу тривалого розслідування кримінального провадження відносно платника аліментів ОСОБА_2 не може отримати належні їй суми аліментів та змушена відчувати постійний стрес, шукаючи інші засоби для утримання дитини, колегією суддів оцінюються критично, оскільки несплата аліментів та ухилення від їх сплати ОСОБА_2 не може бути підставою для перекладення відповідальності за такі дії на Державу Україну.

В даному випадку чинним законодавством передбачено цілий ряд процедур щодо захисту прав позивача відносно належних їй сум аліментів, в тому числі нарахування пені за прострочення сплати аліментів так і притягнення платника аліментів до кримінальної відповідальності.

У зв`язку з цим доводи скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, не дав належної оцінки доказам доданим до позовної заяви, не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення є законним та обгрунтованим, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О

Ходоровський М.В.