Провадження № 2/643/1693/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Горбунової Я.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства «Харківобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

АТ «Харківобленерго» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 24.10.2018 р. по 31.12.2018 р. в розмірі 1838,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем електричної енергії, крім того є власником вказаної квартири, однак своєчасно вартість спожитої електроенергії не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідачка надала відзив до суду, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що з 16.09.2005 р. вона не має жодного відношення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , так як згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2005 р. квартира була передана нею у власність ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, вважає, що вона є неналежним відповідачем у справі та не повинна відповідати за даним позовом.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що твердженням відповідачки про те, що вона є неналежним відповідачем по справі та не повинна сплачувати заборгованість за спожиту електроенергію є необґрунтованим. Зазначив, що відповідачка всупереч «Правилам користування електричною енергією для населення», затверджених постановою КМУ від 26.07.1999 № 1357, які діяли на момент укладення договору, самого договору від 15.01.2003 р. про користування електричною енергією, який був укладений між нею та АТ «Харківобленерго», а також всупереч «Правилам роздрібного ринку електричної енергії», затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 після продажу квартири не повідомила АТ «Харківобленерго» про остаточне припинення користування електричною енергією, заяву про розірвання договору енергопостачальнику не надавала. АТ «Харківобленерго» не знало та не могло знати про існування іншого власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що не було дотримано законодавчо визначений порядок розірвання такого договору, то умови договору про користування електричною енергією від 15.01.2003 р. діють до цього часу та є обов`язковим до виконання сторонами.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 15.01.2003 року між АТ «Харківобленерго» та ОСОБА_1 був укладений договір № л/сч 3722231 про користування електричною енергією споживачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки за ОСОБА_1 станом на 31.12.2018 р. існує заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 1838,54 грн., яка утворилась за період з 24.10.2018 р. по 31.12.2018 р. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2005 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. і зареєстровано в реєстрі за №4089, відповідачка ОСОБА_1 продала зазначену вище квартиру ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2005 року.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 12.11.2020 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з 07.10.2009 р., ОСОБА_4 з 09.04.2013 р.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.11.2020 місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, з 16.09.2005 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , який і зареєстрований в зазначеній квартирі, а відповідачка зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 6 ч.1 ст.1 Закону України від 09.11.2017 року «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна. Пунктом 2 ч.1 ст.5 закону визначено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 5 ч.2 ст.7 закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Приймаючи до уваги те, що відповідачка ОСОБА_1 з 16.09.2005 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 не являється і не зареєстрована в ній, та те, що заборгованість за спожиту електроенергію в зазначеній квартирі виникла за період з 24.10.2018 р. по 31.12.2018 р., коли відповідачка вже не була власником квартири і не була зареєстрована в ній та не могла користуватися послугами електропостачання, суд дійшов висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 24.10.2018 р. по 31.12.2018 р. в розмірі 1838,54 грн., так як позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача викладені у відповіді на відзив, стосовно того, що ОСОБА_1 є належним відповідачем, так як вона в порушення вимог діючого законодавства, а саме п. 4.2 ПРРЕЕ, ст. 651 ЦК України та умов договору не повідомила про зміну власника квартири та письмово не повідомила постачальника про розірвання договору, що зобов`язує її оплатити заборгованість в незалежності від факту не проживання за адресою на яку постачалася послуга позивачем.

По-перше, на час виникнення спірних правовідносин, а саме укладення договору 15.01.2003 р., діяли «Правила користування електричною енергією для населення», затверджені постановою КМУ № 1357, від 26.07.1999 р.

Відповідно до п. 42 цих Правил, не пізніше ніж за 7 днів до припинення користування електричною енергією у квартирі споживач зобов`язаний письмово повідомити електропостачальника про розірвання договору та розрахуватися за спожиту електричну енергію, включаючи день виїзду.

Але цей обов`язок ніяк не пов`язаний з обов`язком сплачувати за електроенергію, яка фактично не поставлялася даному споживачу за договором внаслідок припинення ним користування даною послугою через звільнення приміщення на адресу якого постачальником постачалася електроенергія. Правила ПРРЕЕ, на які посилається позивач у своїй відповіді на відзив на час укладення договору від 15.01.2003 р. не діяли, тому не можуть регулювати спірні правовідносини.

По-друге, в п. 29 Договору від 15.01.2003 р. про користування електричною енергією передбачено, що договір може бути розірвано достроково у разі зміни споживачем місця проживання та остаточного припинення користування електричною енергією.

Положення даного договору не містять порядок дострокового розірвання договору у випадку остаточного припинення користування електричною енергією.

Відповідно до ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Даним договором сторони передбачили можливість його дострокового розірвання.

Так як відповідач фактично припинила користування житловим приміщенням, оскільки продала квартиру, знялася з реєстрації за даною адресою, то вона фактично припинила користування електричною енергією і перестала бути фактичним індивідуальним споживачем послуги, яку надавало АТ «Харківобленерго» за даною адресою. Тобто відповідач не повинна відповідати за заборгованість по оплаті електроенергії, яку вона фактично не отримувала.

Позивач не надав суду доказів того, що саме ОСОБА_1 проживала в квартирі на період виникнення заборгованості та користувалася електроенергією, які б могли спростувати дані висновки суду.

Керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89,141,264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: Акціонерне Товариство «Харківобленерго», р/р НОМЕР_1 в АТ «Укрексімбанк», МФО 322313, , місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Я.М. Горбунова