Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 191/4197/16-ц

провадження № 61-22944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року у складі судді Гречко Ю. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка надана йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22 березня 2003 року.

29 вересня 2003 року на вказану земельну ділянку йому виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ДП № 052854.

На час отримання ним у власність зазначеної земельної ділянки на ній був розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Право власності на цей будинок зареєстровано за ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 1/3 частки за кожним.

Згодом житловий будинок та господарські будівлі були добровільно розібрані та знесені співвласниками, а у 2006 році він побудував нове приміщення по типу літньої кухні та вуличний туалет.

Згідно з актом від 28 січня 2011 року № 3, складеним комісією Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області у складі: сільського голови Пасько Н. В., секретаря ОСОБА_4 , депутата ОСОБА_5 , землевпорядника ОСОБА_6 , у його присутності, встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відсутня житлова споруда, так як вона добровільно розібрана. На даній ділянці є новопобудоване підсобне приміщення по типу літньої кухні з нової цегли червоного кольору, будівництво 2006 року, вуличний туалет. Комісією зобов`язано позивача списати попереднє приміщення жилого будинку згідно з чинним законодавством України та виготовити технічну документацію на новозбудоване приміщення.

Співвласники зруйнованого приміщення: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не звертаються до Синельниківського МБТІ для скасування права власності, зміни до Реєстру речових прав на нерухоме майно не внесені, а тому він позбавлений можливості отримати правовстановлюючі документи на новозбудоване ним приміщення.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив припинити його право власності, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив:

поновити йому строк звернення до суду з цим позовом;

визнати недійсним рішення 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року № 93 щодо передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 , площею 0,250 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та площею 0,1859 га, з цільовим призначенням - для особистого підсобного господарства;

визнати недійсними державні акти на право власності на землю серії ДП № 052854 від 29 вересня 2003 року та серії ДП № 052855 від 29 вересня 2003 року, згідно з якими ОСОБА_1 на праві власності належать земельні ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,250 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та площею 0,1859 га, з цільовим призначенням - для особистого підсобного господарства;

зобов`язати ОСОБА_1 відновити становище, яке існувало до порушення, а саме: зобов`язати його за власний рахунок відновити зруйнований ним будинок АДРЕСА_1 (А-1 жилий будинок, П-1 погріб), належний на праві спільної часткової власності йому, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , та привести будинок до первісного стану, відповідно до технічної документації.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що із позовної заяви ОСОБА_1 про припинення права власності він дізнався про те, що рішенням Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року порушено його права, оскільки вказаним рішенням ОСОБА_1 незаконно передано у приватну власність уся земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, який належав на праві спільної часткової власності йому, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , чим порушено права співвласників цього нерухомого майна.

Вказував на те, що комісія Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка встановила, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відсутня житлова споруда, так як вона добровільно розібрана, здійснювала обстеження земельної ділянки без участі співвласників будинку, а саме без його участі та ОСОБА_3 .

Зазначав, що він як співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 та інший співвласник ОСОБА_3 жодних заяв з приводу відмови від права власності на належне ним нерухоме майно не подавали, а також не надавали згоди на знесення належного ним на праві власності будинку. Якщо житловий будинок і було розібрано, то це відбулось з власної ініціативи ОСОБА_1 , без згоди його та іншого співвласника ОСОБА_3 .

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що спірне нерухоме майно знищено шляхом розібрання та знесення, його відновлення неможливе, оскільки приміщення перебувало у занедбаному стані та становило загрозу у його використанні, дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права власності на вказане нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що права ОСОБА_2 порушені оспорюваним рішенням сільської ради про передачу ОСОБА_1 земельних ділянок, однак ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив ОСОБА_1 .

При цьому суди зазначили, що ОСОБА_2 повинен був знати про наявність оспорюваних правовстановлюючих документів, оскільки відповідні рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_1 містяться в матеріалах інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , а тому ОСОБА_2 як співвласник нерухомого майна мав можливість отримати інформацію з приводу спірної земельної ділянки.

Крім того, матеріали справи містять копію газети «Синельниківські вісті», в якій 02 вересня 2010 року ОСОБА_1 опублікував повідомлення про загублення державного акта щодо спірної земельної ділянки.

Також про факт обізнаності всіх співвласників нерухомого майна про прийняте сільською радою рішення з приводу спірної земельної ділянки підтверджується показаннями свідка - голови Василівської сільської ради ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до його позовних вимог строк позовної давності, не врахував, що він не знав та не міг знати про наявність рішення сільської ради від 28 березня 2003 року про передачу усієї земельної ділянки тільки одному співвласнику житлового будинку - ОСОБА_1 .

Припиняючи право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував, що право власності на знищене майно припиняється лише за наявності відповідної заяви власника про внесення змін до державного реєстру, оскільки власник знищеного майна має право на його відновлення або на його залишки, у той час як така заява ним не подавалась. При цьому він не надавав згоду на знесення спірного житлового будинку.

Отже, припиняючи право власності на спірний житловий будинок, суд порушив основні засади та гарантії недоторканості права власності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловскої І. М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з протоколом 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року вирішено питання про продаж приміщення колишньої школи по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тих підстав, що цей об`єкт нерухомості частково розграбований, розвалюється, створює загрозу для дітей, які там бувають, з 1998 року не використовується. Цим рішенням зазначений об`єкт нерухомості переведений із нежилого у жилий і дозволено його реконструкцію.

Рішенням 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року «Про продаж приміщення колишньої школи та переведення нежилого приміщення в жиле» вирішено продати колишнє приміщення школи згідно з експертною оцінкою у розмірі 2 000,00 грн ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках.

Рішенням 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року «Про надання дозволу на оформлення права власності згідно заяв у рівних частках» вирішено надати дозвіл ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на оформлення права власності на приміщення в рівних частках по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтв про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , які видані Василівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області 20 червня 2003 року, цей будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по 1/3 частки кожному.

У березні 2003 року рішенням Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області «Про виділення земельної ділянки та надання права на приватизацію» ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 0,25 га, для обслуговування будівництва по АДРЕСА_1 , а також площею 0,19 га, для ведення особистого підсобного господарства, з наступною приватизацією.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2014 року, яке видано на заміну втраченого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП № 052854, виданого 29 вересня 2003 року Василівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0002.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 22 травня 2014 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1859 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0003.

Згідно з актом від 28 січня 2011 року № 3, складеним комісією у складі: сільського голови Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Пасько Н. В, секретаря сільської ради Білої В. А., депутата сільської ради Ведмідь Л. П., землевпорядника сільської ради Пантюшкіної О. І., у присутності землевласника ОСОБА_1 , на момент обстеження на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відсутня житлова споруда, так як вона добровільно розібрана, про що свідчать купи старої цегли, які акуратно складені на території земельної ділянки. На цій ділянці побудоване підсобне приміщення типу літньої кухні з нової цегли червоного кольору, будівництво 2006 року, вуличний туалет.

Комісія зобов`язала ОСОБА_1 списати попереднє приміщення жилого будинку згідно з чинним законодавством України та виготовити документацію на новозбудоване приміщення.

Відповідно довідки Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 січня 2011 року № 29 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку від 29 вересня 2003 року серії ДП № 9052854) житловий будинок відсутній з причини добровільного розбору та знесення цього приміщення за власної ініціативи.

Згідно з рішенням четвертої сесії сьомого скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 01 березня 2011 року в зв`язку з інвентаризацією житла по сільській раді за 2010 рік та відсутністю заяв від співвласників жилого приміщення по АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 (співвласник 1/3 частини будинку) та ОСОБА_3 (співвласник 1/3 частини будинку), рекомендовано співвласнику 1/3 частки жилого будинку ОСОБА_1 скасувати правовстановлюючий документ на житловий будинок, що відсутній, у судовому порядку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не в повній мірі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до статті 349 ЦК України (чинної на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам об`єкт права власності.

У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (частина друга статті 349 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статі 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Також припинення права власності на таке майно пов`язувалось з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

У справі, яка переглядається, установлено, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по 1/3 частки кожному.

ОСОБА_2 як співвласник спірного нерухомого майна із заявою про припинення його права власності до відповідного органу не звертався та не мав наміру припинити своє право власності на спірне майно.

Також матеріали справи не містять даних про те, що з такою заявою звертався інший співвласник спірного нерухомого майна - ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вищевказаних обставин справи не врахував та не надав їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття цих прав громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_2 права власності на 1/3 частки будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У справі, яка переглядається, установлено, що на час передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , житловий будинок, на обслуговування якого передана земельна ділянка, належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частки кожному.

Отже, за змістом статті 328 ЦК України та статті 120 ЗК України ОСОБА_2 як співвласник частини об`єкта нерухомості має право користуватися земельною ділянкою, на якій цей об`єкт нерухомості розташований.

Отже, ОСОБА_1 одержав у власність частину земельної ділянки, яка перебувала у законному користуванні співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 .

За таких обставин рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року про передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 прийнято з порушенням прав співвласників указаного будинку.

У справі, яка переглядається, установлено, що 03 квітня 2017 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 пропустив строк звернення до суду з цим позовом з огляду на таке.

Так, звертаючись до суду із зустрічним позовом у листопаді 2016 року, ОСОБА_2 просив визнати недійсним рішення сільської ради від 28 березня 2003 року та видані на його підставі державні акти від 29 вересня 2003 року. При цьому просив поновити йому строк звернення до суду з позовом, оскільки дізнався про порушення свого права лише у 2016 році, ознайомившись зі змістом позовної заяви ОСОБА_1

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з презумпції цивільного права про те, що власність зобов`язує, а також враховує те, що саме ОСОБА_2 повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про існування оспорюваногорішення сільської ради від 28 березня 2003 року та виданих на його підставі державних актів від 29 вересня 2003 року.

При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо.

Таким чином, ОСОБА_2 як власник 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, а тому мав можливість отримати інформацію з приводу спірної земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок, враховуючи те, що відповідні рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_1 містяться в матеріалах інвентарної справи на зазначений будинок.

Отже, ОСОБА_2 мав змогу довідатись про те, що у 2003 році право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, перейшло до ОСОБА_1 , тобто про порушення його прав, однак з позовом до суду звернувся у 2016 році, тобто пропустив строк позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а тому судовий збір у розмірі 1 102,41 грн, понесений ОСОБА_2 у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції в цій частині, необхідно покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно відмовити.

В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 102,41 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк