Постанова
Іменем України

11 березня 2021 року
м. Київ

справа № 686/8529/20
провадження № 61-15969св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Комунальне підприємство «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2020 року у складі судді Бондарчука В. В.та постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради (далі КП «ХІЛ») від 25 квітня 2017 року № 23 про звільнення її з посади сестри медичного відділення для лікування дорослих хворих з інфекційними ураженнями нервової системи та респіраторних вірусних інфекцій, поновити її на вказаній посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 квітня 2017 року до 28 травня 2020 року в розмірі 159 372,46 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 14 серпня 2007 року її прийнято на роботу у Хмельницьку міську інфекційну лікарню, правонаступником якої є КП «ХІЛ» на посаду медичної сестри у відділення для лікування дорослих хворих з інфекційними ураженнями нервової системи та респіраторних вірусних інфекцій. 07 квітня 2017 року вона звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про можливість розгляду її заяви про проходження служби у Збройних Силах України за контрактом. 18 квітня 2017 року Хмельницький обласний військовий комісаріат видав припис про її вибуття у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом. У зв`язку з цим 25 квітня 2017 року вона подала головному лікарю Хмельницької міської інфекційної лікарні заяву про своє звільнення з посади медичної сестри з 26 квітня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом до лав Збройних Сил України на контрактній основі. Наказом відповідача від 25 квітня 2017 року № 23 її було звільнено з вищезазначеної посади, а 27 квітня 2017 року між нею та Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 був укладений контракт про проходження військової служби, а саме призначено медичною сестрою поліклініки 10-го військового госпіталю Військово-медичного клінічного центру строком на три роки, після спливу трирічного строку вона уклала новий контракт та продовжила проходження військової служби. Вважає, що її незаконно звільнили на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки нормами трудового законодавства встановлено гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку для працівників, які прийняті на військову службу за контрактом. Крім того, через військові дії, які тривають починаючи з 2014 року до сьогодні, в Україні діє особливий період, тому на неї поширюються гарантії, визначені у статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частині третій статті 119 КЗпП України, відповідно до яких не передбачено можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу. У зв`язку з цим просила позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 29 травня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачка пропустила визначений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду, що є підставою для відмови в позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Хмельницький апеляційний суд постановою від 06 жовтня 2020 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що у спірному випадку роботодавець виконав вимоги закону та вручив працівнику в день звільнення трудову книжку з відповідним записом. З 26 квітня 2017 року почався перебіг місячного строку звернення працівника до суду за захистом порушеного права, однак позивачка звернулась до суду лише 31 березня 2020 року.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що, застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції припустився помилки, а апеляційний суд у свою чергу не перевірив той факт, що відмітка в книзі обліку трудових книжок Хмельницької міської інфекційної лікарні про отримання ОСОБА_1 трудової книжки є лише записом, який посвічує тільки факт отримання нею цієї трудової книжки, а ніяким чином не ставить її до відома про причини та підстави звільнення, які містяться виключно в наказі про звільнення. Оскільки в день видачі трудової книжки копію наказу про звільнення позивачка не отримала до березня 2020 року, отж,е й не могла знати про його зміст, викладені в ньому причини та підстави свого звільнення, а тому була позбавлена можливості оскаржити наказ про звільнення до суду в місячний термін з дня видачі трудової книжки.

У грудні 2020 року КП «ХІЛ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому зазначило, що ОСОБА_3 звільнена не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому роботодавець в обов`язковому порядку не був зобов`язаний видавати їй копію наказу про звільнення. Позивачка була ознайомлена з причинами звільнення та зі змістом наказу, отримавши трудову книжку 26 квітня 2017 року, а з цим позовом звернулася з пропуском строку на звернення до суду за захистом своїх прав, визначеного КЗпП України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 грудня 2020 року справа № 686/8529/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_3 з 14 серпня 2007 року прийнята на роботу на посаду медичної сестри відділення для лікування дорослих хворих з інфекційним ураженням нервової системи та респіраторних вірусних інфекцій Хмельницької міської інфекційної лікарні.

25 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до головного лікаря КП «ХІЛ» із заявою про звільнення з 26 квітня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом до лав Збройних Сил України на контрактній основі, також просила відповідно до статті 38 КЗпП України причину звільнення вважати поважною.

Наказом головного лікаря КП «ХІЛ» від 25 квітня 2017 року № 23 на підставі заяви позивачки та припису ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 з 26 квітня 2017 року звільнено з посади медичної сестри у зв`язку із вступом до лав Збройних Сил України на контрактній основі, згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

У трудовій книжці ОСОБА_3 було зроблено відповідний запис про її звільнення.

26 квітня 2017 року ОСОБА_3 отримала трудову книжку, що підтверджується її підписом у книзі обліку трудових книжок Хмельницької міської інфекційної лікарні.

27 квітня 2017 року між Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_3 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового і сержантського складу строком на три роки.

18 травня 2019 року позивачка змінила прізвище зі « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

27 квітня 2020 року між Міністерством оборони України в особі начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового і сержантського складу строком ще на 3 роки.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 522/16104/13-ц (провадження 61-5779св19) дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17) зроблено висновок, що «у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».

Крім того, Верховний Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20) дійшов висновку, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.

Висновки щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України відображені і в багатьох інших постановах Верховного Суду.

Встановивши, що позивачка про факт свого звільнення дізналася 26 квітня 2017 року, з цим позовом звернулась до суду лише у березні 2020 року, при цьому клопотання про поновлення строку на звернення до суду не заявляла, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку понад два роки не надала, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у позові.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко