ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15 » березня 2021 року

м. Харків

справа № 619/4899/19-ц

провадження № 22ц/818/1050/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 , Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», представник відповідача Українець В.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2020 року в складі судді Жорняка О.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2014 року о 02-40 годин в районі 20 км автодороги Харків-Щербаківка на території Дергачівського району Харківської області відбулося зіткнення автомобіля «OPEL», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 з автомобілем «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням.

Зазначив, що за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди порушено кримінальне провадження № 00001085 та в ході досудового слідства встановлена провина водія ОСОБА_3 та йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2019 року вказане кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Вказав, що факт порушення водієм ОСОБА_3 пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України підтверджується схемою дорожньо-транспортної пригоди та протоколом огляду місця пригоди від 25 липня 2014 року, висновками судових експертиз, протоколом слідчого експерименту.

Вважав, що винними діями ОСОБА_3 йому завдано матеріальну шкоду та згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи Харківського НДІСЕ № 9657 від 08 вересня 2014 року матеріальна шкода складає 109 469,55 грн. Розмір шкоди з урахуванням індексу інфляції станом на грудень 2019 року складає 246 754,00 грн.

Зазначив, що ліміт страхової суми становить 50 000,00 грн та є недостатньою для повного відшкодування завданої шкоди, тому суму 196 754,00 грн зобов`язаний сплатити ОСОБА_3 .

Вважав, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 100 000,00 грн.

Просив встановити в рамках цивільної справи вину ОСОБА_3 в порушенні вимог пунктів 10.1, 10.4 ПДР України та їх причинний зв`язок з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на його користь страхове відшкодування у сумі 50 000,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 198 754,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 9500,00 грн.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 196 754,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 49 050,00 грн, стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в розмірі 1967,54 грн, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь держави судові витрати в розмірі 2102,00 грн, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через свого представника та Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_3 просив рішення суду в частині задоволених вимог до нього скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні вимог до нього відмовити в повному обсязі. Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» просив рішення в частині задоволених вимог до страхової групи та судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог у повному обсязі, стягнути з позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що докази, зібрані в рамках кримінального провадження, містять суттєві протиріччя та не дають можливості беззаперечно зробити висновок про наявність його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Вважав, що розгляд кримінальної справи за його обвинуваченням не закінчився встановленням його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, натомість воно було закрито. Зазначив, що беззаперечних доказів його вини матеріали кримінальної справи не містять, що свідчить про безпідставність задоволення вимог позивача. Оскільки станом на момент вирішення судом першої інстанції даного спору, обвинувальний вирок у його відношенні був відсутній, вважати його боржником і як наслідок стягувати матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції не було жодних законних підстав. У будь-якому випадку розмір шкоди визначено неправильно.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що матеріали кримінального провадження містять докази невинуватості ОСОБА_3 . Так, відповідно до протоколів слідчих експериментів зі схемами автомобіль під керуванням ОСОБА_3 рухався прямолінійно, у крайній лівій смузі напрямку руху, що свідчить про дотримання ним вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху України, а позивач на відстані 75 м, приблизно за 4 секунди до зіткнення мав можливість побачити автомобіль під керуванням ОСОБА_3 , що свідчить про те, що позивач мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання ним вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. Таким чином, ОСОБА_3 не визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, а відтак і не настала його цивільно-правова відповідальність за матеріальну шкоду, тому й у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої шкоди.

29 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. Зазначив, що закриття кримінального провадження у справі грунтується не на відсутності вини ОСОБА_3 , а на недоведеності спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Його вина підтверджується схемою дорожньо-транспортної пригоди та протоколом огляду місця пригоди від 25 липня 2014 року, з якого вбачається, що зіткнення відбулося на лівій крайній смузі в напрямку автомобіля «TOYOTA PRADO»; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 05 вересня 2014 року, згідно якого кут зіткнення автомобілів під час маневру автомобіля «OPEL» вліво з метою розвороту складає 80 градусів, що свідчить про перекриття автомобілем «OPEL» напрямок руху автомобілю «TOYOTA PRADO» та створення ОСОБА_3 аварійної ситуації; протоколом слідчого експерименту за участю експерта від 09 січня 2015 року; висновком судової актотехнічної експертизи від 11 листопада 2014 року, згідно якої в діях ОСОБА_3 вбачаються порушення вимог пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з наслідками пригоди в той час, як в діях ОСОБА_1 відсутні порушення Правил дорожнього руху України; висновками судової авто технічної експертизи від 30 листопада 2015 року, які підтвердили попередні висновки щодо порушень з боку ОСОБА_3 порушень Правил дорожнього руху України; висновками судової авто технічної експертизи від 23 січня 2015 року про те, що докази ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_5 про обставини дорожньо-транспортної пригоди технічно неспроможні. Наполягав на тому, що цивільно-правову відповідальність повинні нести як ОСОБА_3 , так і страхова компанія «ТАС».

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_1 належними доказами довів як вину ОСОБА_3 , так і суму майнової шкоди з урахуванням інфляційних втрат, яка повинна бути стягнута як зі страхової компанії, так і з винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 липня 2014 року близько 02-40 годині в районі 20 км автодороги Харків - Щербаківка на території Дергачівського району Харківської області відбулося зіткнення автомобіля «OPEL», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 з автомобілем «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди порушено кримінальне провадження № 00001085 та водію ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Обвинувальний акт за його обвинуваченням направлено до Дергачівського районного суду Харківської області.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_3 , порушивши вимоги пунктів 10.1 і 10.4 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці руху, здійснив маневр ліворуч, розвертаючись в напрямку смуги зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA PRADO», який рухався позаду в попутному напрямку прямо по лівій смузі.

В ході судового розгляду прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення у зв`язку з неможливістю довести спричинення даним злочином потерпілому ОСОБА_6 середньої ступені тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з відсутністю однієї з складових об`єктивної сторони складу злочину, передбаченому частиною 1 статті 286 КК України (а саме - настання небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2019 року вказане кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Також, вказаним судовим рішенням встановлено, що висновком судової автотехнічної експертизи № 793/14 від 06 вересня 2014 року на момент дорожньо-транспортної пригоди і на момент експертного огляду гальмівна система та рульове керування автомобіля «TOYOTA PRADO» перебували в працездатному стані, при якому були відсутні будь-які несправності, які могли б впливати на їх вихідні параметри.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи № 9657 від 08 вересня 2014 року встановлено, що матеріальна шкода, завдана володільцю автомобіля «TOYOTA PRADO» при дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 25 липня 2014 року, складає 109 462,55 грн.

Проведеною судовою автотехнічною експертизою № 946/14 від 11 листопада 2014 року встановлено, що в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «TOYOTA PRADO» ОСОБА_1 не має невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися б у причинному зв`язку з подією, що відбулася.

В даній дорожній обстановці водій автомобіля «OPEL» ОСОБА_3 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, в діях водія автомобіля «OPEL» ОСОБА_3 є невідповідності вимогам пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією, що відбулася (а.с.9-16).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «OPEL», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 25 липня 2014 року була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» згідно Полісу обов`язкового страхування № АС/9808252. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн, розмір франшизи 950,00 грн (а.с.20, 44).

18 серпня 2014 року ОСОБА_1 подав до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» повідомлення про вказану дорожньо-транспортну пригоду (а.с.45, 46, 47).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не притягнення водіїв до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортної пригоди може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Проведеною судовою автотехнічною експертизою № 946/14 від 11 листопада 2014 року встановлено, що в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «TOYOTA PRADO» ОСОБА_1 не має невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися б у причинному зв`язку з подією, що відбулася.

В даній дорожній обстановці водій автомобіля «OPEL» ОСОБА_3 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 10.1, 10.4 ПДР України, в діях водія автомобіля «OPEL» ОСОБА_3 є невідповідності вимогам пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією, що відбулася.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що вину ОСОБА_3 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25 липня 2014 року, доведено, однак цивільно-процесуальним законодавством не передбачено визнання винним особи за скоєння адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про те, що вину ОСОБА_3 не доведено.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» щодо того, що вина ОСОБА_3 спростовується протоколами слідчих експериментів зі схемами, оскільки матеріали даної справи їх не містять та сторонами їх не надано. Крім того, вина ОСОБА_3 підтверджується судовою авто-технічною експертизою № 946/14 від 11 листопада 2014 року.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась, і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів регламентуються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, у статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 цього ж Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Пунктом 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Встановивши, що в результаті винних дій ОСОБА_3 позивачеві спричинена шкода внаслідок пошкодження його автомобіля у розмірі 109 462,55 грн, відповідно до вимог частини першої статті 1192, частини першої статті 1194 ЦК України, статті 12, пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 суми страхового відшкодування у розмірі 49 050,00 грн, враховуючи вирахування суми франшизи 950,00 грн.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 60 412,55 грн та розмір франшизи становить 950,00 грн, а всього 61 362,55 грн, тому саме ця сума в якості відшкодування матеріальної шкоди підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Що стосується стягнення інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Матеріали справи свідчать про те, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_1 подав до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» повідомлення про вказану дорожньо-транспортну пригоду, однак страхова компанія не здійснила відповідної виплати.

Ураховуючи наведене та встановивши, що Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» прострочило виконання зобов`язання з виплати позивачеві страхового відшкодування поза межами граничного строку (не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про виплату страхового відшкодування), визначеного пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів вважає, що оскільки Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» не виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 49 050,00 грн, наявні підстави для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь позивача інфляційних втрат за період з 17 листопада 2014 року по 18 грудня 2019 року.

Проте, ОСОБА_1 вимог щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» інфляційних втрат не пред`являв.

Разом з тим висновок суду щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат судова колегія вважає помилковим, оскільки нарахування інфляційних втрат при деліктних правовідносинах можливе у разі невиконання судового рішення, ухваленого із факту завдання шкоди.

Тому, судове рішення в цій частині підлягає зміні із зменшенням стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 196 754,00 грн до 61 362, 55 грн.

В іншій частині рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі статті Закону України «Про судовий збір», оскільки є інвалідом ІІ групи.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_3 задоволено на 20, 54%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 613,64 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави.

Відповідно апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково на 79, 46 %, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2345, 10 грн підлягає компенсації ОСОБА_3 за рахунок держави.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум, 1731, 46 грн підлягає компенсації ОСОБА_3 за рахунок держави (2345, 10 613, 64).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 196 754,00 грн до 61 362, 55 грн.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави судового збору в розмірі 1967,54 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Компенсувати ОСОБА_3 1731,46 грн судового збору за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 березня 2021року.