КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/951/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Музичко С.Г., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в Печерський районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В.В., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обгрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яку він успадкував після смерті дружини.

Позивач вказував, що у цій квартирі він постійно проживає з лютого 1983 року, а з 30 травня 2006 року зареєстрований в ній та несе всі витрати по її утриманню.

У липні 2017 року йому стало відомо, що належна йому квартира зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 зазначив, що спірну квартиру він ніколи нікому не відчужував, постійно проживав у ній. Тому з метою встановлення обставин, за яких квартира вибула з його володіння, він звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення доказів.

Після витребування судом копій нотаріальних документів, на підставі яких квартира зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_1 , йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року, виданого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-305, тобто, на підставі аналогічного свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видавалось держнотконторою позивачу, за однією відмінністю - у цьому свідоцтві спадкоємцем зазначений відповідач ОСОБА_3 .

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 21 січня 2016 року укладено договір іпотеки на забезпечення укладеного цими сторонами договору позики, за яким в іпотеку передано спірну квартиру.

В подальшому, 19 лютого 2016 року між відповідачами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру в рахунок виконання зобов`язання, яке з`явилось на підставі договору позики грошей в сумі 95 000 грн.

З огляду на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру Восьмою Київською державною нотаріальною конторою видавалось на ім`я позивача, а не на ім`я відповідача ОСОБА_3 , позивач вважає, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 повинно бути визнано недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Боренко О.М. 15 травня 2006 року за реєстровим № 4-305;

- витребувати у ОСОБА_1 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчене державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Боренко О.М. 15 травня 2006 року за реєстровим номером № 4-305.

Витребувано на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 320 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Баца К.В, оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано того, що свідоцтво про право на спадщину видане на ім`я ОСОБА_2 є недійсним. Апелянт зазначає, що станом на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_2 не був законним спадкоємцем майна померлої, оскільки шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було розірвано.

Апелянт також вказує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, керувався ст. 215 ЦК України та не застосував норми спадкового права.

Крім цього, посилається на відсутність належного повідомлення відповідача про розгляд справи та порушення порядку ухвалення судового рішення. Стверджує, що суд мав ухвалити заочне рішення.

У відзиві на апеляційну каргу, ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року, виданим Восьмою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-305, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 17 травня 2006 року за реєстровим № 5633 (том 1 а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що постійне місце проживання позивача зареєстровано в спірній квартирі з 2006 року (том 1 а.с. 8).

Право власності позивача підтверджується інформаційними довідками Київського міського бюро технічної інвентаризації від 18 липня 2017 року КВ-2017 № 27450 та від 24 жовтня 2019 року КВ-2019 № 41474 (т. 1 а.с. 7, 184), в яких зазначено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 15 травня 2006 року, № 4-305, дата проведення реєстрації в Бюро - 17 травня 2006 року за № 5633.

З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 01 листопада 2019 року (том 1 а.с. 161), а також з копії спадкової справи № 330 вбачається, що відповідно до справи № 2-15 спадкова справа № 330 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , 15 травня 2006 року за реєстровим №4-305 Буренко О.М. державним нотаріусом Восьмої Київської Державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 .

За таких обставин, висновок Печерського районного суду міста Києва про те, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 та Восьмою Київською державною нотаріальною конторою свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року за реєстровим № 4-305 на спірну квартиру ОСОБА_3 не видавалося є обґрунтованим та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України).

Враховуючи наведені обставини, відсутність оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , наявність оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , підтвердження Київським державним нотаріальним архівом видачі такого свідоцтва ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правьного висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру зареєстровано державним реєстратором Бондаренко А.В. 21 грудня 2015 року, про що було зроблено запис № 12836946 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким, за реєстраційним номером 00 квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, номер 4-305, виданого 15 травня 2006 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори за відповідачем ОСОБА_3 (том 1 а.с. 131-139).

В подальшому, 21 січня 2016 року між громадянкою Ізраїлю ОСОБА_1 та громадянином Угорщини ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В.В., відповідно до умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 95 000 гривень (том 1 а.с. 127-128).

Також, 21 січня 2016 року цим же приватним нотаріусом було посвідчено договір іпотеки, укладений між відповідачами, відповідно до умов якого в порядку забезпечення наведеного вище договору позики грошей ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 119-122).

Окрім цього, 09 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру в рахунок виконання зобов`язання за договором позики грошей. Цей договір також посвідчений та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В.В. (том 1 а.с. 115-116).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

За приписами частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, таке право є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією свідоцтва про право на спадщину за законом за відповідачем та подальшим відчуженням спірної квартири, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Статтею 388 ЦК України регламентовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Зважаючи на те, що відчуження спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_3 відбулось у спосіб, не передбачений діючим законодавством, за недійсним правочином, в порушення прав позивача, то ОСОБА_3 не набув право власності на квартиру та як наслідок не мав законних прав розпоряджатися нею.

Враховуючи, що спірне майно незаконно вибуло з власності позивача в порушення вимог чинного законодавства, вказана квартира підлягає витребуванню від відповідача ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь позивача.

Спірна квартира незаконно вибула із власності позивача, в порушення вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим та на підставі статті 388 ЦК України, вказана квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Доводи ОСОБА_1 , що позивач не проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 та розірвав шлюб з нею, тому він не набув право на спірну квартиру, спростовуються письмовими доказами у справі.

Зокрема, з матеріалів цивільної справи № 757/30555/19-ц, копії документів, з якої долучені до справи, вбачається, що актовий запис про розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_9 анульовано 26 квітня 2006 року на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2006 року та постанови Печерського районного суду міста Києва від 05 квітня 2006 року.

Також вказана обставина підтверджується довідкою від 02 листопада 2019 року № 4482/17.8-09 Печерського районного у місті Києві Відділу ДРАЦС та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 7 від 06 листопада 2019 року.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не є законним власником спірної квартири є безпідставними, оскільки свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 15 травня 2006 року, видане Восьмою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-305 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 17 травня 2006 року за реєстровим № 5633 не скасоване та є чинним.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права на правильність висновків суду не впливають. Порушення норм матеріального права судом першої інстанції, на яке посилається апелянт, колегією суддів не встановлено.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Печерського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, при вирішенні вказаної цивільної справи, Печерським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: С.Г. Музичко

Т.А. Слюсар