КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2015/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Київ

Справа № 752/9154/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_12 , третя особа - орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В травні 2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.02.2009 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З листопада 2010 подружжя переїхало в орендовану ними квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Після народження доньки стосунки позивача з відповідачем погіршилися. Ставлення останнього до їх сім`ї погіршилось та ускладнилось зловживанням алкогольних напоїв, що призвело в квітні 2011 року до того, що ОСОБА_12 влаштував сварку та побив позивача. З квітня 2011 позивач з дитиною переїхала жити до своїх батьків, які проживали на той час за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Також було прийнято рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_12 на утримання доньки в розмірі 1/6 частини від заробітку щомісячно. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем. Позивач зазначає, що крім офіційної виплати аліментів більше нічого від відповідача дитина не отримує і не отримувала. Жодної участі у вихованні доньки відповідач не бере. Не піклується про фізичний та духовний розвиток спільної дитини, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною шкільної освіти. У зв`язку з наведеним позивач звернулася до суду із даним позовом про позбавлення батьківських прав до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які у сукупності підтверджують, що відповідач після розірвання шлюбу протягом дев`яти років ухиляється від свого обов`язку по вихованню дитини. З моменту розлучення позивача з відповідачем, останній проживає окремо від доньки та жодним чином не спілкується з дитиною протягом 9 років, будь-яких дій, що свідчили б про його інтерес до доньки, не вчиняє, будь-якої участі у житті дитини не приймає, що в сукупності з доказами у справі беззаперечно свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Донька та відповідач внаслідок ухилення відповідача від спілкування із нею фактично та реально втратили сімейний зв`язок, окрім кровного походження. Такі твердження позивача підтверджуються доказами наданими до матеріалів справи та не прийнятими судом першої інстанції до уваги.

Зазначає, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував факт його участі у вихованні доньки та бажання спілкуватися з нею, також відповідач не надав жодного доказу, що йому чинилися будь-які перешкоди у спілкуванні з донькою.

Звертає увагу на те, що позивачем було подано заяву про виклик свідків, яка не була розглянута судом, відтак свідки не були допитані, зокрема ОСОБА_3 , теперішнього чоловіка позивача, з яким вже протягом тривалого часу спільно проживає дитина та вважає його своїм справжнім батьком, з яким у неї склались сімейні зв`язки, який бере активну участь у її вихованні.

Судом фактично проігноровано інтереси дитини на нормальний сталий розвиток дитини як особистості, не враховано психоемоційний стан дитини, її бажання, не надано будь-якої оцінки життєвій ситуації, що склалась в дитини, внаслідок свідомого невиконання її біологічним батьком своїх батьківських обов`язків. При цьому, сам факт сплати аліментів, які стягуються з відповідача в примусовому порядку в реально незначному розмірі, не може свідчити про виконання власних обов`язків батьком, адже повноцінний розвиток дитини не можливий без відчуття дитиною турботи, почуття батьківської любові, відчуття важливості для своїх батьків.

Судом безпідставно не взято до уваги висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , в якому було опитано неповнолітню ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зазначено, що свого біологічного батька вона не знає і з ним не спілкується, батьком називає нового чоловіка матері. Крім того, суд не з`ясував думку дитини щодо позбавлення її біологічного батька батьківських прав.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за його відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14.02.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 14.02.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 108.

Від шлюбу народилась донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 18.08.2016 Голосіївським районним у місті києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у місті Києві, про що зроблено актовий запис № 1220.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2011 року, шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 19.05.2012, актовий запис № 56, ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві 08.10.2017 р., актовий запис № 2270, укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини: ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 27.10.2017 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з характеристикою, виданою директором Середньої загальноосвітньої школи № 195 ім. В.І. Кудряшова, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учениця 3-А класу проживає за адресою: АДРЕСА_3 . За час навчання проявила себе як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця. Мати приділяє належну увагу вихованню ОСОБА_2 , слідкує за її здоров`ям та зовнішнім виглядом. З батьком, ОСОБА_12 особисто не знайома, так як він не приймає участі у шкільному житті доньки, школу не відвідує, дівчинкою не цікавиться.

Відповідно до довідки Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва № 22 від 21.01.2019 року, ОСОБА_2 з вересня 2018 по теперішній час відвідує гурток з боксу в підлітковому клубі «Рубін».

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 12.07.2018 року, в квартирі АДРЕСА_3 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Щодо особи відповідача ОСОБА_2 судом встановлено, що відповідач на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, протилежних доказів позивачем не надано, не має заборгованості за аліментами, що підтверджується довідками, які наявні в матеріалах справи; одружився вдруге, має дитину від другого шлюбу.

Згідно з повідомленням Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.11.2019 року за вих. 16750/125/50/04-2019, жодних звернень протягом останніх дев`яти років від гр. ОСОБА_12 , пов`язаних з обмеженням можливості зустрічатись із з дитиною ОСОБА_2 , не надходило.

Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» надано відповідь за № 983 від 28.11.2019 року про те, що ОСОБА_2 з усними та письмовими зверненнями щодо здоров`я та життя своєї доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Центру не звертався.

З повідомлення Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТЮ у м. Києві від 28.11.2019 року, вбачається, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 32077488 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3637 від 04.04.2012 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з 06.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Станом на 28.11.2019 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Відповідно до висновку №103/2173/41/3 від 18.03.2020 року Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, позбавлення ОСОБА_12 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_2 доцільне та відповідатиме інтересам дитини. Так, у висновку зазначено, що відповідач ухилився від виховання та утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. В діях відповідача суд не вбачав ухилення від виконання ним батьківських обов`язків - бере участь в утриманні дитини, заборгованості по виплаті аліментів не має. Будь-які об`єктивні дані щодо жорстокого поводження, насильства, застосування недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини з боку відповідача стороною позивача суду не надані. З пояснень представника відповідача під час судового засідання суд вбачав, що відповідач прагне брати участь у вихованні дитини, бути ближчим до доньки, піклуватися про неї і виховувати її, тому дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав належить відмовити.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7, 8. ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено, що з часу припинення між сторонами сімейних відносин малолітня ОСОБА_2 , 2009 року народження, проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_12 з 2011 року жодної участі у вихованні дитини та її навчанні не приймає.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №103/2173/41/3 від 18.03.2020 року, батько дитини, ОСОБА_12 , з донькою на проживає, з 2011 року вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини. Малолітня ОСОБА_2 , 2009 р.н., навчається у середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 195 ім. В.І. Кудряшова з вересня 2018 року. Батько, ОСОБА_12 , не приймає участі у шкільному житті доньки, школу не відвідує, навчанням дівчинки не цікавиться, що підтверджується характеристикою, наданою директором школи О.Пасічник.

На засіданні Комісії малолітня ОСОБА_2 підтримала заяву матері про позбавлення батьківських прав батька та підтвердила, що батько не спілкується з нею, не займається її вихованням та утриманням. Громадянин ОСОБА_12 жодного разу не звернувся до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Зазначені факти свідчать, що батько не виконує обов`язки щодо виховання та утримання дитини, свідомо нехтує ними та самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. На засіданні Комісії ОСОБА_12 був присутній, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, але будь-яких підтверджень щодо участі у вихованні дитини не надав. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважав за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_12 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини.

З викладеного вбачається, що комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації враховано, що дитиною опікується її мати, з якою вона проживає. ОСОБА_2 була вислухана комісією та висловила свою думку щодо її виховання, що відповідає ст. 171 СК України. Батько дитини участі у вихованні та навчанні дитини не приймає, школу не відвідує. Комісією вивчалися документи, надані відповідачем, які не спростували доцільності позбавлення останнього батьківських прав.

Не приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував зазначених вище вимог закону та доводів позивача про те, що батько самоусунувся від виховання дитини та починаючи з 2011 року не підтримує зв`язок з дитиною, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, не спілкується зі своєю донькою взагалі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює необхідних умов для навчання дитини, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Визнаючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав дорадчим (консультативним), суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував думку малолітньої ОСОБА_2 , яка в присутності комісії з питань захисту прав дитини підтримала заяву матері про позбавлення батьківських прав батька та підтвердила, що батько не спілкується з нею, не займається її вихованням.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив той факт, що з 2011 року, тобто протягом останніх 9 років відповідач не бачив дитину, не зустрічався з нею, відповідач не підтримує зв`язок з дитиною, не спілкується з донькою.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що з 2011 року відповідач ОСОБА_12 не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої дитини ОСОБА_2 , її навчання, підготовку до самостійного життя, що є ухиленням від виконання ним батьківських обов`язків. При цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів наявності перешкод у здійсненні батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів щодо жорстокого поводження, насильства, застосування недопустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини з боку відповідача - не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки зазначені судом обставини є іншими, самостійними підставами для позбавлення особи батьківських прав, що передбачені пунктами 3-6 ч. 1 ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, визначеною п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, і саме на цю підставу посилалась позивач, звертаючись до суду з позовом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 1 та 2 ст. 12 вказаного Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Враховуючи встановлений законодавством обов`язок батьків виховувати дитину, наявність у матеріалах справи достатніх доказів та визнання представником відповідача тієї обставини, що протягом останніх 9 років відповідач взагалі не бачив дитини, не спілкувався з нею, за відсутності в матеріалах справи жодних доказів наявності перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню дитини.

При цьому судом апеляційної інстанції не встановлено факту намагання відповідача брати участь у вихованні дитини у будь-який спосіб, проте встановлено факт його свідомого небажання виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дочку, її здоров`я та займатись її вихованням. Протягом тривалого часу відповідач не піклується про моральне виховання, фізичний розвиток доньки та байдуже ставиться до розвитку дитини як особистості, підготовки дитини до свідомого життя у суспільстві.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

З урахуванням наведених норм матеріального права, фактичних обставин справи та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази та врахувавши інтереси саме малолітньої дитини, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та доведеність позивачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки вбачається винна поведінка відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Отже, встановивши триваючий характер ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків (повна відсутність спілкування фактично протягом усього свідомого життя одинадцятирічної дитини, за відсутності перешкод для цього), що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду, враховуючи наявність винної поведінки відповідача щодо невиконання своїх обов`язків по вихованню дитини та свідоме нехтування ним своїми обов`язками, відсутність змін у поведінці відповідача в кращу сторону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

На думку колегії суддів, сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що дійсно з 2011 року відповідач зі своєю донькою не зустрічався та не спілкувався, будь-якої участі у вихованні дитини не приймав.

Посилання відповідача на те, що він приймає участь у вихованні шляхом сплати аліментів у розмірі, визначеному судовим рішенням, у примусовому порядку через органи державної виконавчої служби, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для відмови у позові, оскільки виховання дитини передбачає безпосереднє спілкування з нею з метою розвитку особистості дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

З огляду на викладене, дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи інтереси малолітньої дитини, стосунки, що склались між відповідачем та його донькою ОСОБА_2 , у зв`язку з доведеністю матеріалами справи обставин щодо невиконання батьком своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, колегія суддів дійшла висновку, що вжиття такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_12 як позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на суму 1921 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року - скасувати

та прийняти постанову:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої

ОСОБА_2 , до ОСОБА_12 , третя особа - Орган опіки та піклування

Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав

- задовольнити.

Позбавити ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , що

народився в с.Лозниця, Народицького району, Житомирської області, РНОКПП НОМЕР_1 ,

адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) батьківських прав відносно

малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1

витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 березня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Махлай Л.Д.