Справа № 752/6822/21
Провадження № 2/752/5828/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря- Гненик К.П.

представника позивача - Нев`ядомського Д.В.

відповідача 1 - ОСОБА_1

представника відповідача 1- Шевченка С.С.

представника відповідача 2- Некрасова О.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 . Понсард до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач у березні 2021 року звернувся до суду з позовом і просить:

- стягнути з відповідачки ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 300 000. 00 доларів США;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого 2021 року, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований у реєстрі за № 8547;

- припинити речове право/ право власності / відповідачки ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

- поновити речове право / право власності/ відповідачки ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Посилається в позові на те, що він є громадянином Бельгії, здійснює на території України бізнес-діяльність у сфері будівництва.

В 2019 році він вирішив придбати власне житло в Україні і за допомогою з цього питання звернувся до відповідачки ОСОБА_1 .

Згодом він вирішив купувати житло в новобудові житлового комплексу АДРЕСА_2 / будівельна адреса/.

З урахуванням того, що об`єкт не був ведений в експлуатацію, у продавця не було необхідних документів, які підтверджували право власності.

Необхідною умовою укладення договору в майбутньому було укладення Попереднього договору.

У зв`язку з цим він домовився з ОСОБА_1 , що вона від свого імені укладає Попередній договір купівлі-продажу квартири, після чого він перераховує на її банківський рахунок необхідну суму грошових коштів з урахуванням визначеної в попередньому договорі ціни майбутнього продажу квартири.

В подальшому планувалося, що ОСОБА_1 оформить договір купівлі-продажу квартири в його інтересах та оформить право власності на квартиру саме за ним або в подальшому укладе з ним договір купівлі-продау квартири, придбаної за перераховані ним кошти.

15 травня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 уклала з ТОВ`ЕКСКО ПЛЮС» Попередній договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за будівельним номером АДРЕСА_3 / будівельна адреса/.

За умовами п.2.4 Попереднього договору ціна майбутнього продажу квартири склала суму, еквівалентну 228 000, 06 доларів США.

Пунктами 1.1., 3.2., 5.1. Попереднього договору був встановлений строк укладення основного договору-протягом 9 місяців з моменту підписання Попереднього договору, однак не пізніше 01 жовтня 2019 року та у будь-якому випадку після сплати покупцем гарантійного платежу у розмірі суми, еквівалентної 10 000 доларів США, а також після отримання продавцем документів, що підтверджують право власності на вказану у попередньому договорі квартиру.

В цей же день відповідачкою був укладений Попередній договір-2 купівлі-продажу нежитлового приміщення в підвалі будинку (поверх 2р., літ. А-22) - складського приміщення індивідуального використання 2213.

Згідно з п. 2.5 Попереднього договору-2 визначена сторонами ціна майбутнього продажу нежитлового приміщення становила суму, еквівалентну 7 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 3.2. Попереднього договору-2 основний договір має бути укладений протягом 10 робочих днів з моменту сплати покупцем 100% суми гарантійного платежу в сумі, еквівалентній 6 930, 00доларів США, з яких 3 464,92 долари США - не пізніше 20 травня 2019 та 3 465,08 доларів США - не пізніше 10 червня 2019 року.

Після укладення Попередніх договорів вони з ОСОБА_1 погодили, що він має перерахувати на її банківський рахунок 300 000, 00 доларів США з урахуванням ціни обох об`єктів нерухомості та усіх майбутніх витрат, пов`язаних з їх укладенням, погодили банківськи реквізити в АТ`Укргазбанк» та строк перерахування коштів не пізніше кінця червня 2019 року.

26 червня 2019 року він перерахував на банківський рахунок відповідачки ОСОБА_1 300 000 доларів США.

02 липня 2019 року відповідачка за рахунок його коштів уклала Договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 104, 0 кв.м., житловою - 34,8 кв.м.

Відповідно до п.5.1 Договору ціна договору склала 5 832 131, 66 гр., що за офіційним курсом НБУ на станом на день укладення договору становило 222 545. 23 долари США.

В цей же день право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1

27 травня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 уклала Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 2213 в підвалі 2р / літ.А-22 / - складського приміщення індивідуального використання, та зареєструвала його на своє ім.»я.

Будь-яких дій, спрямованих на передачу йому права власності на квартиру та нежитлове приміщення відповідачка ОСОБА_1 не вчинила і передати їх йому у власність відмовилася.

Він неодноразово звертався до неї з вимогою про повернення коштів, однак на такі вимоги відповідачка не реагувала, грошові кошти не повернула і право власності на придбані приміщення йому не передала.

З урахуванням цього вважає, що кошти набуті відповідачкою ОСОБА_1 , з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке вона зобов`язана повернути йому.

Зазначає, що між ним та відповідачко ОСОБА_1 існувала лише усна домовленість про майбутнє придбання квартири у його власність за його ж кошти, перераховані на її банківський рахунок, які остання використала у власних інтересах, внаслідок чого фактично збагатилася за його рахунок без достатньої правової підстави і в подальшому провела відчуження нерухомого майна на користь третьої особи.

З урахуванням того, що кошти ним були перераховані на банківський рахунок відповідачки в іноземній валюті, вважає до стягнення отримані нею кошти також в цій валюті.

Крім того, 27 лютого 2021 року на підставі Договору купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_1 продала спірну квартиру ОСОБА_3 .

Квартира була продана відповідачкою ОСОБА_1 відразу після його звернення до суду 27 лютого 2021 року з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову.

Ця заява була задоволена ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 01 березня 2021 року.

За умовами договору продаж квартири був вчинений за 3 096 800, 00 гр., що еквівалентно 110 877, 19 доларам США, тобто за значно заниженою ціною.

Вважає, що продаж квартири був здійснений з метою уникнення повернення йому грошових коштів і свідчить про її недобросовісну поведінку.

З урахуванням цього, вважає, що укладений між відповідачами Договір купівлі-продажу від 27 лютого 2021 року є недійсним з підстав, визначених п.6 ст.3 та ч.3 ст.13 ЦК України, як такий, що направлений на уникнення сплати відповідачкою ОСОБА_1 коштів, набутих нею без достатньої правової підстави.

Вважає, що термінове відчуження відповідачкою ОСОБА_1 спірної квартири за значно заниженою ціною свідчить про вчинення дій, спрямованих на унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову про стягнення коштів.

Це свідчить про недобросовісну поведінку відповідачки ОСОБА_4 .

З урахуванням цього, просить також застосувати як спосіб захисту процедуру реституції шляхом припинення речового права відповідачки ОСОБА_3 та поновлення речового права відповідачки ОСОБА_1 на придбане за його рахунок майно.

Зазначає, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

З точки зору ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом у інших формах.

З урахуванням приведених обгрунтувань вважає, що обраний ним спосіб захисту порушеного права є ефективним, відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечує поновлення порушеного права, а тому просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 22 березня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву, а позивачу строк для відповіді на відзив.

22 квітня 2021 року відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позов, яким проти позову заперечує.

Зазначає, що як спірна квртира, так і нежитлове приміщення були придбані нею на підставі нотаріально посвідчених угод: квартира за 222 731, 60 доларів США, а нежитлове приміщення за 7 000,00 доларів США, що разом складає 229 731,60 доларів США.

Вона повністю оплатила витрати по нотаріальному оформленню трьох договорів та сплатила суму, еквівалентну 17 000,00 доларів США з власної кишені за квартиру та нежитлове приміщення, які нібито мали належати не їй, а позивачу.

Різниця у розмірі 70 268,40 доларів США (300 000,00 - 229 731,60) не могла піти на витрати, пов`язані з укладенням договорів, як про це зазначає позивач.

Проаналізувавши позовну заяву, зазначила, що наміру купувати квартиру у новобудові житлового комплексу Park Avenue позивач не мав, і жодних домовленостей з нею про переоформлення квартири на його ім.»я не існувало.

Зазначила, що насправді перебувала з позивачем у близьких стосунках.

Позивач неодноразово запрошував її та її неповнолітню доньку, 2008 року народження, відвідати його за кордоном (Бельгія, Франція, Італія ), придбавав для них авіаквітки та бронював готелі, познайомив їх із своїми дітьми.

Вони та їх діти проводили разом дозвілля, про що свідчать фотографії, надані до відзиву.

Будучи обізнаним про те, що вона та її донька, мешкаючи у місті Києві,не мали власного житла та були змушені винаймати квартиру, позивач навесні 2019 року зголосився допомогти їм у поліпшенні житлових умов та повідомив її про свій намір подарувати їй 300 000,00 доларів США, і що вона може підшукувати собі нову квартиру в межах цієї суми.

Вона підібрала для себе та своєї доньки двокімнатну квартиру у новобудові житлового комплексу Park Avenue та повідомила про це позивача.

Після того, як вона уклала Попередній договір купівлі-продажу квартири та сплатила за неї гарантійний платіж, за вказівкою позивача 24 червня 2019 року вона відкрила рахунок у іноземній валюті у ПАТ АБ «Укргазбанк» та передала реквізити цього рахунку позивачу, який 26 червня 2019 року перерахував зі свого рахунку у швейцарському банку 300 000,00 доларів США.

Будучи обізнаним про придбання нею квартири у липні 2019 року, жодних претензій або вимог про повернення коштів або квартири до лютого 2021 року позивач не заявляв.

Вона з позивачем перебувала в близьких стосунках до липня 2020 року, після чого ці стосунки припинилися.

Таким чином вважає, що 300 000,00 доларів США були подаровані їй позивачем, а тому підстави для їх стягнення в порядку ст.1212 ЦК України відсутні.

Щодо вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири та приведених позивачем обґрунтувань щодо її зловмисних дій, зазначила, що мала намір продати квартиру ще задовго до звернення позивача до суду.

Це було викликано тією обставиною, що в грудні 2019 року у її матері була виявлена лімфома III стадії.

Згідно Висновку гематологічного консиліуму від 09 грудня 2019 року їй було рекомендовано розпочати курси хіміотерапії.

Оскільки вартість курсу хіміотерапії є значною, вона в січні 2020 року позичила у ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 324 000,00 доларів США строком на один рік до 15 січня 2021 року.

Не маючи на початку 2021 року у своєму розпорядженні відповідної суми коштів для повернення боргу вона змушена була продати квартиру для повернення позики.

Попередній Договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 був укладений та нотаріально посвідчений за півтора місяці звернення позивача до суду з заявою про забезпечення майбутнього позову та за два місяці до подання такого позову.

З урахуванням цього вважає, що факт укладення Попереднього договору підтверджує, що Договір купівлі-продажу квартири не може вважатися фіктивним або фраудаторним з огляду на вищенаведену хронологію подій та її необізнаність з планами позивача звернутися до суду з позовом.

Щодо приведеного позивачем аналізу практики Верховного Суду в таких правовідносинах, звернула увагу на ухвалу Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року в справі № 910/4450/19, в якій зазначено, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Верховний Суд у своїх чисельних постановах звертає увагу на те, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

У справах, на які посилається позивач, фактичні обставини зводяться до того, що відповідачі, які програли судові справи про стягнення з них боргу, намагалися уникнути виконання судових рішень шляхом відчуження належного їм нерухомого майна на користь своїх родичів або пов`язаних з ними осіб.

Обставини спору сторін у даній справі є іншими, ніж наведено позивачем справах, оскільки відчуження нею квартири відбулося ще до подання позову у даній справі.

Крім того, зазначила, що позивач не є стороною оспорюваного ним Договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2021 року, при зверненні до суду ним не було надано жодного доказу, який би підтверджував наявність будь-якого правового зв`язку між квартирою АДРЕСА_1 та ним.

Твердження позивача про те, що саме він мав бути покупцем зазначеної квартири у 2019 році і для цього ним було перераховано 300 000,00 доларів США на її користь не доведено належними та допустимим доказами, а з ухвали суду від 01 березня 2021 року про забезпечення позову вбачається, що позивач мав намір звернутися з позовом до неї про стягнення 300 000,00 доларів США, не заявляючи при цьому будь-яких вимог відносно квартири.

Вважає також, що позивач не надав будь-яких доказів фіктивності укладеного Договору купівлі-продажу для уникнення виконання рішення суду про стягнення з неї 300 000,00 доларів США.

Вважає, що надані нею докази безперечно доводять, що Договір купівлі-продажу був спрямований на настання реальних наслідків, притаманних договорам купівлі-продажу.

Позивач не мав і не має будь-яких прав на спірну квартиру, а тому Договір купівлі-продажу цієї квартири жодним чином не міг порушити його права.

Виходячи з цього, просить відмовити в позові.

16 квітня 2021 року відповідачка ОСОБА_8 подала відзив, яким проти позову також заперечує.

Зазначила, що протягом 2019-2020 років підбирала квартиру для придбання та подальшого проживання, в тому числі неодноразово зверталася до відділу продажів ЖК «Парк Авеню».

Оскільки на момент її звернення вільних квартир від забудовника в продажу вже не було, їй було надано інформацію про власників квартир, які бажають продати свою нерухомість у даному житловому комплексі.

Таким чином вона отримала контактну інформацію ОСОБА_1 та зателефонувала їй для уточнення питання щодо можливості придбання квартири.

Оскільки в період укладання договору вона планувала перебувати поза межами України і не мала можливості особисто укладати правочини, уповноважила на представництво своїх інтересів при укладенні Договору купівлі-продажу спірної квартири свою матір ОСОБА_9

27 січня 2021 року був укладений Попередній договір купівлі-продажу, за яким основний договір мав бути укладений до 01 берерзня 2021 року.

Відповідно до пункту 2 Попереднього договору купівля-продаж нерухомого майна має бути вчинена за загальну суму 8 059 800,00 грн., але в будь-якому випадку не менше суми, що на день укладання основного договору купівлі-продажу становитиме еквівалент 285 000 доларів США згідно з курсом НБУ на день укладання основного договору, які мають бути сплачені покупцем продавцю згідно чинного законодавства.

На підтвердження дійсних намірів на наступне укладення договору купівлі-продажу вона передала продавцю в якості завдаток грошові кошти в розмірі 81 840,00 грн., що згідно курсу НБУ станом на 11 січня 2021 року було еквівалентно 3000 доларів США.

27 лютого 2021 року був укладений основний договір купівлі-продажу спірної квартири за 3 096 800,00 грн., що еквівалентно 110 877,19 доларів США згідно курсу НБУ станом на 27 лютого 2021 року, які вона сплатила до підписання договору.

В цей же день інформація про її право власності на квартиру була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відхилення від ціни, яка була визначена Попереднім договором, зумовлено тим, що згідно зі Звітом про оцінку майна №AG11012021-1 від 11.01.2021року, виконаним ТОВ «Аванті-Груп», ринкова вартість відчужуваної квартири становить саме таку суму - 3 096 800,00 грн.

При укладенні договору з продавцем була досягнута домовленість, що вказана ціна відображає ринкову вартість відчужуваної квартири без урахування ремонту, який на момент продажу був здійснений ОСОБА_1 , тоді як ціна, визначена сторонами у Попередньому договорі, включала як ринкову вартість квартири, так і вартість ремонтних робіт і використаних матеріалів.

У зв`язку з цим її мати, яка діяла від її імені, сплатила ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 285 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 27.02.2021 року, у якій вказано, що зазначені кошти вона отримала саме за квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

При укладенні договору купівлі-продажу вона діяла добросовісно, укладала правочин з метою реального настання його наслідків-отримання у власність нерухомого майна, на його придбання витратила власні кошти та кошти своїх батьків, що підтверджується банківськими документами, а передача коштів продавцю підтверджується її розпискою.

Зазначила також, що вона з ОСОБА_1 не були знайомі до січня 2021 року, не мають спільних ділових інтересів, взаємних зобов`язань тощо.

Щодо посилань позивача на п. 6 ст. 3 та ч. 3 ст. 13 ЦК України в обгрунутвання недійсності укладеного договору купівлі-продау звернула увагу на те, що згідно з наведеним самим же позивачем судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц саме лише посилання на загальні засади цивільного законодавства та недопустимості зловживання права не є достатнім та необхідним є обґрунтування підстав визнання правочину недійсним.

Крім того, зазначила, що позивач при зверненні до суду має довести відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Звернула увагу на те, що будь-яких доказів в обґрунтування позову в цій частині позивав не навів та не наддав, а тому також просить у позові відмовити.

11 травня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що при переказі коштів на рахунок відповідачки ОСОБА_1 у платіжному дорученні було зазначено призначення платежу: оплата ОСОБА_1 за квартиру Понсарда .

Якщо кошти перераховувалися як дарунок, про це також зазначалося в призначенні платежу.

Крім того, він отримав посвідку на проживання в Україні в серпні 2020 року, а тому певною мірою був обмежений у своїх діях на території України.

Крім того, з точки зору ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки перераховані відповідачці кошти не були дарунком, відсутній і договір про їх дарування.

Зазначає також, що пошук покупців на квартиру відповідачка ОСОБА_1 розпочала після конфлікту в грудні 2020 року.

Щодо фрадуаторності оспорюваного договору зазначив, що кошти, на які посилається відповідачка ОСОБА_3 , нею були витрачені на придбання інших об`єктів нерухомості.

Зазначив також, що судова практика свідчить про те, що фрадуаторний правчин може укладатися не тільки з метою уникнення відповідальності за рішенням суду, а й для уникнення сплати боргу без наявності судового рішення.

Крім того, зазначив, що посилання при цьому на спеціальну норму для визнання договору недійсним у такій ситуації є правом, а не обов`язком позивача.

Поставив також під сумнів отримання відповідачкою ОСОБА_1 коштів у борг, оскільки останньою не надано доказів їх витрачання на лікування матері, як вона на це посилалася.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка ОСОБА_1 є особами, які перебували в фактичних шлюбних відносинах.

26 червня 2019 року позивач з власного рахунку в швейцарському банку перерахував на рахунок відповідачки ОСОБА_1 в АТ`Укргазбанк» 300 000, 00 доларів США.

15 травня 2019 року між ТОВ`ЕКСПО ПЛЮС» та ОСОБА_1 був укладений Попередній договір купівлі-продажжу квартири.

Відповідн до п.2.1 договору продавець передає у власність покупцеві вартиру за будівельним номером: АДРЕСА_3 /будівельна адреса /, яка складається з 2-х кімнат проектною загальною площею 106, 46 кв.м., проектною житловою площею 43, 93 кв.м.

Пунктом 3.1 договору сторони дійшли згоди, що Основний договір буде укладений ними за умови і після сплати суми гарантійного та основного платежу покупцем у повному 100% розмірі відповідно до п.5.1 договору, та не пізніше 01 жовтня 2019 року.

В цей же день між сторонами був підписаний Попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 2213 в підвалі / поверх 2р, літ.А-22/ - складського приміщення індивідуального використання.

При укладенні договору сторонами була погоджена вартість нежитлового приміщення, строки проведення розрахунків та узгодили курс долара США до української гривні для проведення розрахунків.

02 липня 2019 року між ТОВ`ЕКСПО ПЛЮС» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажжу квартири АДРЕСА_1 .

За умовами договору продаж був вчиненийй за 5 832 131, 66 грн.

27 травня 2019 року між ТОВ`ЕКСПО ПЛЮС» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 2213, розташованого в підвалі будинку / поверх 2р, літ.А-22/ - складського приміщення індивідуального використання.

Ціна договору сторонами була погоджена в розмірі 188 039, 00 грн., яка була сплачена відповідачкою до укладення договору.

/ т.1, а.с. 18 - 76 /

15 грудня 2020 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , нежитлове приміщення було продано останньому.

27 лютого 2021 року між відповідачами був укладений Договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідачка ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Продаж було вчинено за 3 096 800, 00 грн.

Ринкова вартість квартири для укладення договору була визначена на підставі Звіту про оцінку вартості кварири, складеному суб`єктом оціночної діяльності- ТОВ`Аванті-Груп» 11 січня 2021 року.

/ т.1, а.с. 77 - 84 /

Відповідачка ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомила, що перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах протягом 2018-2020 років.

У цей час неодноразово відвідувала позивача за його основним місцем проживання, вони разом подорожували та відпочивали в різних країнах світу.

Він постійно надавав їй кошти на утримання, для підтримання рівня життя, відпочинку, придбання прикрас та оренди житла.

Перераховані позивачем на її рахунок кошти в розмірі 300 000, 00 доларів США були ним подаровані на придбання житла, оскільки власного вона не мала.

Крім того, зазначила, що окрім цих коштів він у свій час передав їй 5% акцій належної йому компанії, вартість яких набагато перевищує подаровані ним кошти на придбання житла.

На його вимогу в липні 2020 року вона повернула йому вказані акції.

На момент придбання квартири вони тривалий час перебували в фактичних шлюбних відносинах, позивач утримував її, вони відпочивали разом з їх дітьми, а тому надання їй ним коштів на придбання власного житла є результатом саме їх відносин, а не будь-яких інших, зазначених позивачем.

Посилаючись на вказані обставини та взаємовідносини з позивачем, надала їм відповідні докази у вигляді спільних фотографій.

/ т.1. а.с. 232 - 235 /

Дані обставини були підтверджені показами свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні.

Звертаючись до суду позивач будь-яким чином відносини з відповідачкою ОСОБА_13 не характеризує.

Представник позивача в судовому засіданні приведені відповідачкою взаємовідносини з позивачем не спростовував.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені главою 83 ЦК України.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 09 червня 2019 рку в справі № 643/822/17, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Згідно зі ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Виходячи з встановлених у судовому засіданні обставин, не спростованих стороною позивача, взаємовідносин позивача з відповідачкою ОСОБА_13 , суд вважає, що відносини, в яких перебували сторони, не дають підстав для висновку про набуття відповідачкою ОСОБА_13 переданих їй позивачем коштів на придбання кварири без достатньої правової підстави та застосування норм ст.1212 ЦК України.

Та обставина, що дані відносини між ними в подальшому були припинені також не є підставою для стягнення вказаних коштів з відповідачки ОСОБА_13 як безпідставно набутого майна.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст.ст.16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи підстави позову в цій частині загальними нормами цивільного законодавства - ст.ст.3 та 13 ЦК України, позивач, у порушення вимог ст.ст.203 та 215 ЦК України, не зазначив у позові та представник останнього не обгрунтував у судовому засіданні, яким саме нормам законодавства не підповідає оспорюваний ним договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто яка норма закону була порушена відповідачами або одним з них при його укладенні.

Дійсність договору купівлі-продажу позивачем оспорюється з тих підстав, що відповідач ОСОБА_1 не виконала їх попередні усні домовленості про переоформлення спірної квартири, яка була придбана за його кошти, на його ім.»я після укладення договору.

Крім того, з метою уникнення виконання рішення суду продала спірну квартиру після накладення на неї арешту за його заявою про забезпечення позову перед зверненням його до суду з даним позовом.

Вважає це порушенням з її боку норм цивільного законодавства, а саме п.6 ст.3 та ч.3 ст.13 ЦК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Будь-яких доказів, які б підтверджували існування домовленості позивача та відповідачки ОСОБА_1 про придбання спірної квартири саме для позивача, останній суду не надав.

Крім того, посилаючись на своє бажання придбати житло для власних потреб, не зазначив, які існували перешкоди для оформлення представництва його інтересів при укладенні угоди в порядку, визначеному законом.

Не надав таких доказів і представник позивача в судовому засіданні, обмежившись самим посиланням на довірливі відносини між позивачем та відповідачкою ОСОБА_13 .

Окрім відсутності доказів існування домовленості з відповідачкою ОСОБА_13 про придбання нею квартири в інтересах позивача, останнім не надано суду доказів і своїм намірам придбати квартиру в м.Києві.

В свою чергу, суд зважає на те, що в національному законодавстві України відсутні заборони на придбання в Україні нерухомості іноземцями незалежно від того, є вони фізичними особами чи юридичними.

З урахуванням цього, приводячи в позові складний ланцюг, який передував придбанню спірної квартири, позивач не зазначив, які перешкоди у нього існували для придбання квартири на своє ім.»я.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що права позивача укладеним Договором купівлі-продажу спірної квартири порушені не були.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц в подібній справі, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

При цьому має послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України.

Звертаючись до суду, посилаючись на норми ст.ст.3 та 13 ЦК України, позивач не зазначає, на підставі якої спеціальної норми, визначеної законом, просить визнати укладений договір недійсним.

Верховний Суд у своєму рішенні зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд у даній справі враховував, що: 1) позивач подарувала нерухоме майно після пред`явлення до неї вимоги про відшкодування матеріальної шкоди; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна, у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Аналізуючи приведені позивачем підстави для визнання Договору купівлі-продажу недійсним, суд враховує, що відповідачі є чужими одне одному людьми.

Дані обставини позивачем не спростовано при зверненні до суду і доказів зворотнього не надано в судовому засіданні представником позивача.

Щодо посилання позивача на заниження ціни квартири при її продажу, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається і цього не спростовували сторони, що Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений за ціною, визначеною спеціалізованою установою « ТОВ`Аванті-Груп» у Звіті про оцінку майна № AG11012021-1 вд 11 січня 2021 року.

Суд враховує, що відповідано до ст.42 Закону України « Про нотаріат» та п.п.1.11 п.1 глави 2 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерств аюстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус посвідчує відповідний договір лише за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності.

При цьому нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також після сплати в бюджет держави податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів.

Тобто, з точки зору закону будь-яка угода купівлі-продажу нерухомості повинна бути правильно оцінена.

Судом встановлено, що розрахунок між сторонами угоди був проведений і це зафіксовано в змісті самого договору, підписаного сторонами та посвідченого нотаріально.

Щодо продажу квартири відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що не знала про звернення позивача до суду.

Покупців на продаж квартири стала підшукувати завчасно, оскільки важко захворіла її мати, на лікування якої потрібні були кошти, які нею були позичені і саме для повернення боргу спірна квартира нею була продана.

При продажі кварири іншої мети, окрім її відчуження, не переслідувала.

Покупця кварири вона не знає, вартість квартири була визначена оцінювачем.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, перед укладення Договору купівлі-продажу сторонами був укладений Попередній договір, а проведення розрахунку та походження коштів підтверджено наданими відповідачем ОСОБА_15 . Договором купівлі-продажу належної їй на праві власності квартири та доказами з банківської установи - АТ КБ» ПриватБанк» про рух коштів та отримання грошових коштів батьками останньої ОСОБА_9 та ОСОБА_16

/ т.1, а.с. 162 - 208; 236 - 239 /

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивач звернувся 15 березня 2021 року

Заходи забезпечення позову в вигляді накладення арешту на спірну квартиру були вжиті судом ухвалою суду від 24 березня 2021 року без виклику сторін у справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_17 з вказаною ухвалою була ознайомлена в приміщенні суду 02 квітня 2021 року, а в відзиві зазначила про її отримання 30 березня 2021 року.

Відповідачка ОСОБА_13 пояснила, що про існування ухвали про забезпечення позову їй стало відомо після звернення позивача до суду з позовом.

Крім того, відповідач ОСОБА_18 зазначила і даних обставин не спростував представник позивача, квартира була придбана за рахунок коштів, виручених від продажу в грудні 2020 року належної їй на праві власності квартири, а також за рахунок коштів її батьків, платопроможність яких та спорідненість з відповідачкою перевірена судом та підтверджується наданими доказами: свідоцтвом про її народження та виписками з банківських рахунків. Дані обставини також підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_16 .

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що дії відповідачів при укладенні Договору купіввлі-продажу спірної квартири не узгоджувалися з нормами закону, зокрема, ст.ст.3 та 13 ЦК України, та були направлені на уникнення відповідальності відповідачки ОСОБА_1 перед позивачем по поверненню коштів.

Крім того, суд при цьому зважає на те, що підстави для висновку про зловживання відповідачами своїми правами та порушення ними норм цивільного законодавства, врегульованих ст.ст.3, 13 ЦК України, відсутні, оскільки на момент звернення позивача до суду з позовом про визнання Договору купівлі-продажу квартири недійсним було відсутнє рішення суду про набуття коштів на її придбання без достатньої правової підстави, яке б давало підстави для висновку, що оспорюваний ним договір був направлений на уникнення звернення стягнення на її майно, як боржника.

Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні.

Суд не приймає до уваги твердження позивача в цій частині, приведені в відповіді на відзив, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як зазначено вище, позивачем не надано будь-яких доказів існування домовленостей з відповідачкою ОСОБА_1 щодо придбання квартири на його ім.»я.

Крім того, для вчинення таких дій остання позивачем визначеним законом способом не уповноважувалася, а без такого повноваження правочин не міг бути укладений в інтересах іншої особи.

Щодо виписки з банківського рахунку позивача, суд враховує, що інформація в ньому приведена з його слів, а, виходячи з вимог національного законодавства банку-відправника при перерахуванні грошових коштів, різного в кожній країні, тим більше при перерахуванні коштів в іншу країну, не може бути доказом існування таких домовленостей.

/ т.2, а.с. 37 - 50 /

Крім того, участь відповідачки ОСОБА_3 у будівництві об`єкту нерухомості - квартири загальною площею 39. 6 кв.м. шляхом купівлі-продажу облігацій задовго до укладення оспрюваного позивачем Договору купівлі-продажу не може ставити під сумнів законність вказаного договору та не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх вимог, як того вимагає закон - ст.12 ЦПК України.

/ т.2. а.с.18 - 37 /

Суд також враховує, що з точки зору процесуального закону звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням цього та позиції Верховного Суду з цього приводу, викладеної вище, суд вважає безпідставними твердження позивача щодо відсутності у нього обов`язку обгрунтувати підстави позову певною нормою закону та достатності для цього послання на загальні норми права - ст.ст.3 та 13 ЦК України.

Щодо решти вимог позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом п.1 ч.1 ст.27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, в тому числі, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Тобто, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним Договор купівлі-продажу спірної квартири, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 15,16, 203, 204, 215, 216, 328 ЦК України, ст. ст. 2, 26, 27 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 . Понсард до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 січня 2022 року.

Суддя К.В.Машкевич