ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1081/20 Номер провадження 22-ц/814/690/21Головуючий у 1-й інстанції Морозов В. Ю. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року (ухвалене суддею Морозовим В.Ю., повний текст складено суддею 30.12.2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , 2015 року народження у сумі 26 996 грн. 54 коп. та витрати понесені на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.04.2015 на її користь з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину, починаючи з 11.03.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , 2015 року народження, станом на 30.04.2020 складає 68 107 грн. 98 коп, у зв?язку із чим позивачка прохає стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 26 996 грн. 54 коп.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у сумі 26996, 54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 840 грн 80 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції мав застосувати положення ч.2 ст.197 СК України та звільнити його від сплати заборгованості за неустойкою. Однак, місцевий суд залишив поза увагою його заперечення на позов та подані на їх обгрунтування докази. Вказує, що у нього змінився сімейний стан у зв`язку з народженням другої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який разом з дружиною перебувають на його утриманні. Змінився його матеріальний стан у бік погіршення, внаслідок зменшення доходів та втратою роботи. Тому дані обставини, безпосередньо впливали та продовжують впливати на його можливість сплачувати аліменти та неустойку. Вказує, що позивач жодним чином не довела, що він свідомо та безпричинно нехтував своїм обов`язком щодо сплати аліментів, а отже не можна беззаперечно стверджувати про його неналежну поведінку, та як наслідок стягувати з нього неустойку (пеню). Також зазначив, що державним виконавцем до нього були застосовані заходи примусового виконання передбачені ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» та накладено штраф у розмірі 41874,83, який ним сплачений. Тому вважає, що максимальний розмір неустойки (пені) повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості (26996,54 грн) та розміром штрафу (41874,83 грн), яка взагалі буде мати від`ємне значення. З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції мав законні та об`єктивні підстави для відмови позивачу у задоволенні вимог.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі, та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення. Крім того, прохала стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.2 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.04.2015 з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину, починаючи з 11.03.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили та було звернуто до виконання у встановленому законом порядку шляхом видачі відповідного виконавчого документа.

Відповідно до розрахунку Горішньоплавнівського міського відділу державної виконавчої служби Північно - Східного міжрегіональноно управління Міністерства юстиції (м. Суми), заборгованість за виконавчим провадженням відповідача зі сплати аліментів у період з березня 2015 по квітень 2020 становить 68 107 грн. 98 коп. (а.с.16-17).

Позивач змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_1 , про що Горішньоплавнівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) складено відповідний актовий запис за № 03 (а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не виконував своєчасно свої зобов`язання зі сплати аліментів, тому позивач, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки (пені). Разом з цим, місцевий суд зазначив, що вимоги позивача підлягають задоволенню в межах наявного в матеріалах справи розрахунку.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України уразі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У своїй постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З огляду на викладене, та враховуючи те, що доказів того, що несплата аліментів була зумовлена незалежною від відповідача обставиною, або була наслідком тяжкої хвороби чи іншої не переборної сили, маьеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки (пені).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Питання правильності розрахунку розміру пені позивачем, колегією суддів не розглядалося, з огляду на те, що дане питання не було доводом апеляційної скарги та той факт, що застосований позивачем розрахунок не збільшує обсяг відповідальності відповідача.

Доводи апелянта щодо не застосування судом першщої інстанції положень ч. 2 ст. 197 СК України, є необгрунтованими, оскільки даною нормою врегульовано питання звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, а не неустойки за прострочення сплати аліментів.

Доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції положень аб. 2 ч.1 ст. 196 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не вірно сприйнято зміст даної норми та відповідно зроблено не вірні висновки. Згідно даної норми максимальний розмір неустойки не може бути більшим різниці між сумою заборгованості по аліментах) та розміром застосованих заходів примусового виконання, а відповідно порушень в цій частині судом першої інстанції не допущено. Це при тому, що апелянтом не надано до суду доказів погашення заборгованості зі сплати аліментів та штрафу.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимогст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України), відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову покладаються на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. «в» п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, постанова апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так, приподачі відзиву на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про стягнення з відповідача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. На підтвердження розміру понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано: копію цивільно-правового договору з надання послуг; Акт виконаних робіт та наданих послуг за цивільно-правовим договором б/н з надання послуг від 01.03.2021 року; квитанцію про сплату гонорару у розмірі 2500,00 грн.

Враховуючи, що постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року без змін, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 необхідно стягнути суму понесених нею судових витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500,00 (дві тисячі п?ятсот) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова