ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1117/21 Справа № 190/1889/19 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищида М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 01 вересня 2007 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітніх дітей доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на її чоловіка. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 18 червня 2015 року шлюб розірвано. 30 жовтня 2019 року рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області її було визнано такою, що втратила право користування спірним домоволодінням.

Вважає, що будинок АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбаний в період шлюбу та за спільні сумісні кошти, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку (а.с.1-4).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа АТ «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судового збору (а.с.203-206).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, відмовивши в задоволені позовних вимог (а.с.210-211).

Від позивача в порядку ст. 360 ЦПК України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони з 01 вересня 2007 року по 18 червня 2015 року перебували зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу (а.с.7,8).

07 червня 2008 року, в період зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку придбав домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.64).

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.10).

18 червня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» укладено кредитний договір в розмірі 5090 доларів США на придбання нерухомості, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.66-68).

В якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором №014/149800/3196/74 між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 (а.с.69-70).

Відповідно до відомостей про застраховану особу, наданих головним Упрвалінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розмір пенсії ОСОБА_5 в 2008 році склав 3462,50 грн., в 2009 році 9506,47 грн., в 2010 році 8211,57 грн., в 2011 році 8734 грн., в 2012 році 22061 грн., в 2013 році 18240,70 грн., в 2014 році 5806,05 грн., в 2015 році 23306,89 грн., в 2016 році 13026,04 грн., в 2018 році 42318,10 грн. (а.с.161-162).

30 жовтня 2019 року рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (а.с.74).

11 лютого 2020 року позивачка ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , після чого дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.166).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони з 01 вересня 2007 року по 18 червня 2015 року перебували зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 , який оформлений на відповідача ОСОБА_2 , відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у зв`язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаного будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач ОСОБА_5 , звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач ОСОБА_2 , якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.

Як вбачається із матеріалів справи, 07 червня 2008, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом П`ятихатської державної нотаріальної контори Новенко С.В., за реєстровим № 2-596, відповідно до якого на ім`я відповідача ОСОБА_2 придбано будинок АДРЕСА_1 (а.с.64-65).

Отже, встановивши, що спірне майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , був придбана сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя та необхідність його розподілу.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що будинок ним був придбаний за власні кошти, отримані ним за кредитним договором з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 1 ст. 190 ЦК України визначає майно як окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Судом встановлено, що за кошти одержані ОСОБА_2 за укладеним в період шлюбу кредитним договором з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому подружжя проживало, тобто отримані кошти використані на задоволення потреб сім`ї, таким чином посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти, які використані ним для придбання спірного будинку, є його особистою власністю, є безпідставні.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що діти проживають з відповідачем, а позивач по справі має заборгованість по аліментам, оскільки, як встановлено колегією суддів, на теперішній час донька сторін ОСОБА_9 , проживає в сім`ї матері, позивачки по справі, що підтверджується розпорядженням голови П`ятихатської районної державної адміністрації від 21.10.2020 №Р-456/0/364-20 та довідкою про реєстрацію місця проживання №1060.

Встановивши обставини по справі, дослідивши надані сторонами докази та виходячи з наведених норм закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про поділ спірного майна, оскільки воно було придбано під час шлюбних відносин,а законом встановлено принцип рівності часток при його поділі.

Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові, як про це просить заявник, не встановлено.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатсього районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: