н/п 2/490/1181/2019 Справа № 490/6705/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

Головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Баришніковій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позовних вимог та заперечень вдповідача.

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив визнати за ним право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що вказане майно було набуте, хоча і в період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, проте виключно за його особисті власні кошти.

Так, 17.05.2007 року він, та його батьки продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру. 18.05.2007 року від виручених грошових коштів придбав квартиру АДРЕСА_2 . У подальшому, квартира була продана 05.05.2008 року, та на виручені кошти придбана квартира АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вимоги ст. 57 СК України та ст.392 ЦК України, позивач і просив про задоволення позову.

15.11.2018 року відповідачкою наданий відзив на позов, у якому вказано наступне.

Дійсно, у 2006 році була продана квартира АДРЕСА_3 , яка належала батькам ОСОБА_1 та йому. Продаж було вчинено в результаті розірвання шлюбу між батьками. На виручені кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 , де стали проживати вони з чоловіком та донькою та батько ОСОБА_3 .Мати позивача придбала квартиру АДРЕСА_4 .

За рішенням сім`ї була придбана квартира АДРЕСА_1 за 30 тисяч доларів США. При цьому вони вклали гроші у рівних долях .

Посилаючись на приписи ст.ст. 60,70 СК України, ОСОБА_2 і просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Позивач та його представник просили про задоволення позову, який розглянути у їх відсутність.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 03.09.2018 року справу передано судді Черенковій Н.П. та отримано 06.09.2018 року.

Ухвалою від 06.09.2018 року дана позовна заява залишена без руху.

02.10.2018 року на виконання ухвали суду надійшла позовна заява у новій редакції.

Ухвалою від 05.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 19.11.2018 року.

15.11.2018 року відповідачкою направлений відзив на позовну заяву.

Із-за неявки сторін слухання справи відкладались.

14.02.2019 року ОСОБА_1 направив відповідь на відзив, наступного змісту.

ОСОБА_2 визнала той факт, що квартира придбана не на спільні сумісні кошти, отже між сторонами не виникло право спільної сумісної власності на квартиру.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Ухвалою суду від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання.

Із-за неявки відповідачки слухання справи неодноразово відкладалось.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

17.05.2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яким належало по 1/3 частині квартири АДРЕСА_3 , продали її за 24 873 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Яковлєвою Н.П.(реєстровий номер 2514).

За договором купівлі-продажу від 18.05.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Яковлєвою Н.П., реєстровий номер 2529, ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 за 6 430 грн.

ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 15.06.2006 року належить квартира АДРЕСА_4 . Вартість квартири складає 5394 грн.

15.12.2007 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , народження ІНФОРМАЦІЯ_2 .

05.05.2008 року приватним нотаріусом Яковлєвою Н.П. посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ( реєстровий номер 2212) вартість квартири складає 18 033,00 грн., що підтверджується відомостями з реєстру права власності на нерухоме майно.

За Договором купівлі-продажу, посвідченого 08.05.2008 року приватним нотаріусом Рудою О.М. (реєстровий номер 1179), ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру №29, житловою площею 18,2 кв.м, загальною площею 30,6 кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1

Вартість квартири складає 14 983,00 грн.

За розпискою продавця ОСОБА_7 , вона отримала 08.05.2008 року від ОСОБА_1 за продану квартиру АДРЕСА_1 30 000 доларів США.

З 23.05.2008 року сторони зареєстровані в даній квартирі.

4. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 57 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 57 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

За приписами ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За такого, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на загальні правила виникнення спільної сумісної власності подружжя, управління такою власністю та принцип її поділу.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 57 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція власності відповідача.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Набуття ОСОБА_1 права приватної власності на квартиру як на майно,яке хоч і придбане під час шлюбу, але за власні кошти, підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єктів: квартири АДРЕСА_2 (18 033 грн., та вартості квартири АДРЕСА_1 ( за договором купівлі-продажу 14 983,00 грн., але за розпискою 30 000,00 доларів США ); при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість квартири за наданим висновком 102 281,00 грн. не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про набуття ОСОБА_1 права приватної власності на майно як об`єкта в цілому.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

За такого, суд вважає, на підставі наданих сторонами доказів, що квартира придбана під час шлюбу для інтересів сім`ї, її дійсна вартість, сплачена при купівлі склала 30 000,00 доларів США (даний факт позивачем не спростований ), його особисті кошти, вилучені від продажу квартири складають 18 033 грн., що на момент заключення договору купівлі-продажу становить 3 570 доларів США за курсом 5,05 грн., а за такого, його доля у квартирі складає 12/100 частин (3570 доларів США: 30 000 доларів США).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та за позивачем слід визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 12/100 частин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

5. Судові витрати.

Судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду в сумі 1022,81 грн.

Оскільки позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених позовних вимог - 122,74 грн.

Керуючись ст.ст. 12,81, 259-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на 12/100 квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 122,74 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 15 березня 2021 року

Суддя Н.П. Черенкова