Справа № 132/201/21
Провадження № 2/132/264/21
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" грудня 2021 р. м. Калинівка

Калинівський районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Ставнійчук С.В.,

за участю секретаря судового засідання: Лисюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Після того, як у 2005 році вона стала новим власником будинку, вона зареєструвала у ньому брата ОСОБА_2 на його прохання, однак відповідач з 2005 року не проживав та не мав наміру проживати у будинку позивачки, у ньому не з`являвся, даним будинком не користується, своїх речей у ньому не зберігає, будь-яких матеріальних та фізичних затрат по його утриманню не несе, не оплачує комунальні послуги. Весь тягар по утриманню будинку несе позивачка, а у зв`язку з реєстрацією у ньому відповідача не може вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації з місця проживання.

Керуючись статтею 405 ЦК України позивачка просила визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , як особу, яка не проживає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а саме з 2015 року.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подав.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27.01.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та відповідачеві надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 22.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує із наведених в позовний заяві підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що будинок по АДРЕСА_1 належав його батькам. У 2005 році мати ОСОБА_3 подарувала його позивачці ОСОБА_1 . У 2015 році за його проханням та проханням матері його сестра ОСОБА_1 зареєструвала його у вказаному будинку, для того, щоб у нього було зареєстроване місце проживання. Однак наміру проживати в даному будинку у нього не було, будь-яких особистих речей він там не зберігає, витрат на утримання, обслуговування, ремонт будинку, оплату комунальних платежів він не несе. З 2014 року проживає без реєстрації з ОСОБА_4 , з якою проживає без реєстрації шлюбу, та її дітьми у її будинку в АДРЕСА_2 . За вказаним місцем проживання у нього усталений побут, саме на утримання даного будинку і його обслуговування сплачує платежі, веде роботи по догляду за цим будинком. Зберегти за собою місце проживання у будинку по АДРЕСА_1 бажає виключно заради реєстрації місця проживання.

Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 01.11.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1741, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить будинок по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за позивачем в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інфентаризації» і записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №159 від 01.11.2005 року (а.с.5)

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 з 2015 року, що підтверджується відміткою в паспорті відповідача (а.с. 77 звор).

Згідно з актом обстеження житла від 04.01.2021 в складі комісії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб і фактично проживає двоє осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 проживає без реєстрації, брат ОСОБА_2 зареєстрований , але за даною адресою не проживає з 2005 року по даний час. (а.с.13).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Калинівської міської ради від 04.01.2021 №2 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає з 2005 року по даний час (а.с. 14).

Згідно з довідкою Корделівського старостинського округу Калинівської міської територіальної громади №07-07-01/117 від 08.07.21 ОСОБА_2 з 2013 року проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 разом з співмешканкою ОСОБА_4 та її дітьми (а.с. 54).

Згідно з показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають по сусідству з домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 не проживає близько з 2005 року, їм відомо , що він проживає за іншою адресою.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Зі змісту пояснень як позивача, так і відповідача вбачається, що ОСОБА_2 з 2014 року постійно проживає за адресою АДРЕСА_2 та будь-якого інтересу до спірного будинку не проявляв.

Обставин, які б свідчили про створення позивачкою будь-яких перешкод у користуванні відповідачу спірним будинком, ОСОБА_2 під час розгляду справи не зазначив. Також пояснив, що з 2014 року він проживає з жінко ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та з її дітьми, наміру проживати у будинку, що належить позивачці він не має. Бажає зберегти за собою право на проживання у спірному будинку лише для збереження реєстрації місця проживання.

Факт непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку з 2015 року визнаний відповідачем під час розгляду справи, та підтверджений іншими доказами у справі, оцінку яким судом надано на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачкою буд-яких перешкод у користуванні спірним будинком.

Суд врахував вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за ОСОБА_2 права користування належним їй житловим будинком та реєстрації його проживання у спірному будинку, позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб.

Відповідач втратив право користування будинком, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, а відповідач не є членом сім`ї власника житла, понад рік не проживає у спірному будинку, виселившись з нього добровільно та не маючи наміру проживати в ньому. Право на проживання у спірному будинку йому необхідно лише з метою збереження реєстрації місця проживання.

За правилами частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Абзацами 5 та 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Отже реєстрація місця проживання фізичної особи має бути здійснена саме за місцем де вона фактично проживає постійно або тимчасово. Відповідачем визнано, що він має інше постійне місце проживання, а тому збереження права на проживання у спірному будинку лише з метою збереження реєстрації місця проживання не відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який тривалий час не проживає у спірному будинку та немає наміру в ньому проживати, а бажає лише зберегти реєстрацію місця свого проживання у спірному будинку.

За таких обставин, суд вважає доведеною наявність підстав для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі N 283/1443/16-ц.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду сплачено 908,00 грн судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст.12, 80, 81, 82, 200, 206, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 гривень (дев`ятсот вісім гривень) судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий 09.09.1998 року Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області).

Повний текст рішення складено 04.01.2022.

Суддя С.В. Ставнійчук