Номер провадження: 22-ц/813/5052/21
Номер справи місцевого суду: 521/6465/18
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: представника відповідача Горєва А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2018 року (одноособово суддя Бобуйок І.А.) у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових експертиз та технічних експертних досліджень» Кравець Олександр Володимирович, державний нотаріус третьої державної нотаріальної контори Савицька Олена Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімонова Ольга Юріївна, про визнання спадщини відумерлою, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

17.04.2018 року Одеська міська рада звернулась із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний реєстратор Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. (далі-держреєстратор), державний нотаріус третьої одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю. (далі-державний нотаріус), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімонова О.Ю. (далі-приватний нотаріус) про визнання спадщини відумерлою, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24.09.1997 року по лютий 2017 року була зареєстрована та проживала одна у вказаній квартирі. Згідно відомостей КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Малиновського району м. Одеси (далі-Територіальний центр), ОСОБА_3 була прийнята Териоріальним центром для обслуговування на дому на підставі: заяви від 25.01.2013 року; акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 25.02.2011 року; договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самостійно) громадянина 3-ї групи рухомої активності відділенням соціальної допомоги на дому від 25.01.2013 року.

Згідно доповідних записок від 09.02.2017 року та 17.02.2017 року соціального працівника ОСОБА_4 , у квартирі АДРЕСА_1 виявлений труп ОСОБА_3 . Із Витягу зі спадкового реєстру від 05.04.2018 року № 51493831 вбачається, що заповіти або спадкові договори спадкодавцем не складалися, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (далі-ОМР).

11.04.2017 року держреєстратором прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №34728135, відповідно до якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 . Вказане рішення про державну реєстрацію прийнято держреєстратором на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 №23913 від 19.05.1999 року Одеської товарної Біржи (далі-ОТБ). 14.04.2017 року держреєстратором внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких договір купівлі-продажу № 23913 від 19.05.1999 року, видавник: ОТБ змінено на договір купівлі-продажу №23913 від 19.05.1999 року, видавник: ОТБ.

14.04.2017 року державним нотаріусом посвідчений договір купівлі-продажу від 14.04.2017 року №2-379, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру і прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), відповідно до якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5

08.07.2017 року ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_2 і того ж дня приватний нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири № 1637 від 08.07.2017 року, а також прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, відповідно до якого право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час нібито укладення спірного договору від 19.05.1999 року передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Статтею 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріальнопосвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Оскільки договір купівлі-продажу нібито укладений 19.05.1999 року на ОТБ між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі якого державним реєстратором у 2017 році за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на спірну квартиру, не був нотаріально посвідчений, вказаний договір є недійсним на підставі ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Більш того, вказана квартира не була передана покупцю, як того вимагала ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки ОСОБА_3 по день смерті проживала у квартирі одна та перебувала на надомному обслуговуванні в Територіальному центрі, як одинока особа, що також підтверджує його недійсність.

ОМР з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру, спірне майно вибуло з володіння ОМР поза її волею на підставі біржового договору купівлі-продажу, який є недійсним, відповідно до положень ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), в свою чергу ОСОБА_2 придбав спірну квартиру через три місяці після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, ОМР зобов`язана витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_2 , відповідно до ч. 1 ст. 1277, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, ОМР просила: визнати спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , відумерлою; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 19.05.1999 року; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОМР квартиру АДРЕСА_1 ; встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, рішення є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.04.2017 року, від 14.04.2017 року і від 08.07.2017 року .

В судовому засіданні в суді першої інстанції 30.08.2018 року представник ОМР позов підтримав та просив про його задоволення. Представник ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву від 02.08.2018 року, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачка ОСОБА_1 , держреєстратор, державний і приватний нотаріуси не приймали участі у судовому засіданні 30.08.2018 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.08.2018 року ОМР відмовлено у задоволені позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОМР не погодилась із рішенням суду від 30.08.2018 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОМР зазначає:

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю ОМР. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належдали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а територіальна громада м. Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на спірну відумерлу квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, ОМР зобов`язана захищати речові права на квартиру, які належать на праві власності територіальній громаді м. Одеси, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу, який суперечить закону та є предметом спору.

Територіальна громада м. Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на вудумерлу квартиру-право володіння та право користування нею і , відповідно, паво на захист цих прав, спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі недійсного договору, в свою чергу ОСОБА_2 придбав спірну квартиру через три місяці після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав або, проявивши приймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушення вимог закону, тому ОМР зобов`язана витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_2 , відповідно до положень ч.1 ст. 1277, п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така правова позиція викладена в постановах ВС України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13, яка, згідно з вимогами ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

30.05.2018 року суд задовольнив клопотання позивача про витребування у державного нотаріуса належчним чином завірені копії документів, які стали підставою укладення договору купівлі-продажу квратири, у тому числі договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913. 02.08.2018 року, після надходження яких, суд, незважаючи на заперечення позивача, закрив підготовче провадження та відмовив позивачу у поновленні процесуального строку на подачу процесуальних документі, чим позбавив ОМР права на уточнення підстав позову та подачу клопотання про проведення технічної експертизи реквізитів (на думку позивача підробленого) договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913, нібито укладеного на ОТБ. У порушення процесуального закону та процесуальних прав позивача щодо рівності учасників судового процесу перед законом і судом, 02.08.2018 року суд задовольнив клопотання відповідача про продовження строку для подачі відзиву. Недійсність договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913, нібито укладеного на ОТБ з підстав не укладення його сторонами (підробленості) може бути доведена позивачем тільки після проведення технічної експертизи реквізитів документа і клопотання про проведення вказаного договору додається до апеляційної скарги.

В порушення вимог процесуального права та усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції не навів мотивів, з яких він відхилив доводи позивача про недійсність договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року №23913 нібито, укладеного на ОТБ, а обмежився лише цитуванням ст. 328 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, то він є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. З останнього питання спеціальними є норми ЦК України, якими передбачено нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна потребують оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

Оскільки договір купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913 нібито укладений на ОТБ не був нотаріально посвідчений та не був зареєстрований в ОМБТІ та РОН (державна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена держреєстратором тільки 11.04.2017 року, тобто через два місяці після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ), вказаний договір є недійсним, відповідно до положень ст. ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

ОСОБА_3 по день смерті проживала у спірній квартирі одна та перебувала на надомному обслуговуванні в Територіальному центрі, як одинока особа. Спірна квартира за договором купівлі-продажу нібито укладеним 19.05.1999 року на ОТБ не була передана Баранюк/ ОСОБА_1 , а тому, відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦК України (в редакції 1963 року), не може бути об`єктом права власності ОСОБА_1 , у володінні якої ця квартира з моменту нібито укладення договору купівлі-продажу та по день смерті ОСОБА_3 , ніколи не знаходилася.

З огляду на характер спірних павовідносин, обставин справи, правові норми, втручання держави у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном не суперчить критеріям правомірного втручання у це право, сформульованим в усталенній практиці ЄСПЛ. ОМР вважає, що витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , право власності на яку виникло у нього через три місяці після першої реєстрації на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2017 року, укладеного із ОСОБА_5 , який нібито придбав спірну квартиру 14.04.1017 року, через чотири дні після першої реєстрації у титульного володільця (яка на момент нібито купівлі-продажу квартири за біржовим договором 1999 року по теперішній час є безхатченком) ОСОБА_1 , що 04.04.2017 року зареєструвала спірний біржовий договір від 19.05.1999 року у держреєстрі, є законним, становить «суспільний» та «публічний» інтерес і здійснюється з додержанням «справедливого балансу», тобто відповідає трьом критеріям, які повинен оцінювати суд на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу.

Оскільки ОМР набула речові права (право володіння та право користування) на відумерлу квартиру тільки у лютому 2017 року, з часу відкриття спадщини, а про існування спірного договору ОМР стало відомо у березні 2018 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при підготовці заяви про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою, право на пред`явлення позову у ОМР виникло у березні 2018 року, тому строк позовної давності на вимоги про визнання спірного договору недійсним спливає у березні 2021 року, при цьому відповідачі не подали до суду заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на скаргу представник ОСОБА_2 зазначає:

Очевидно, що позивач не має ніяких прав, які б могли бути порушені договором, укладеним у 1999 році на ОТБ між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ОМР не є стороною оспорюваного правочину, також позивачу ніколи не належало право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки вказана квартира була відчужена за життя ОСОБА_3 у 1999 році, спірне майно неможливо вважати відумерлою спадщиною і спадковим майном взагалі, а тому ОМР не має права витребувати вказану квартиру у відповідача. ОМР також не може надати доказів наявності «усіх можливих інших спадкоємців» померлої, які, наприклад, пропустили строк прийняття спадщини, але можуть поновити його у судовому порядку. Тобто наявність мнимих прав ОМР базується на припущеннях та не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги чи в решті решт позову ОМР.

За вказаним договором ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо реєстрації права власності не МБТІ та РОН, а держреєстратором, то ОМР не навело (та не могло навести) жодної підстави неправомірності дій реєстратора речових прав в рамках Постанови КМ України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 року № 1127. Ніяких порушень прав ОМР на момент укладання вказаної угоди чи реєстрації права власності не було та бути не могло.

Відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу від 08.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом за № 1637. Представник апелянта слушно цитує ст. 387 ЦК України про можливість витребування від сумлінного набувача майна, яке вибуло поза волею власника такого майна, але ОМР замовчує, що вона не є власником спірного майна та ніколи їм не була.

Відповідач ОСОБА_1 і треті особи: держреєстратор, державний і приватний нотаріус, не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1997 року, укладеного на ОТБ, стала власником квартири АДРЕСА_1 . 19.05.1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ОТБ укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.26,27 т.1, а.с.9,10,23-25 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка з 1997 року по час смерті була зареєстрована і проживала у квартирі АДРЕСА_1 , актовий запис про смерть від 11.04.2017 року (а.с.22-24, 34-50 т.1).

10.04.2017 року держреєстратором прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №34728135, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 №23913 від 19.05.1999 року, укладеного на ОТБ, а 14.04.2017 року держреєстратором внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний № 30702058), відповідно до яких договір купівлі-продажу № 23913 від 19.05.1999 року, видавник: ОТБ змінено на договір купівлі-продажу №23913 від 19.05.1999 року, видавник: ОТБ (а.с.54,57 т.1,а.с.8,11-14 т.2).

14.04.2017 року державним нотаріусом посвідчений договір купівлі-продажу від 14.04.2017 року №2-379, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру і прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний № 34802536 від 14.04.2017 року, відповідно до якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.55,56,204-208 т.1 а.с.2,3 т.2).

08.07.2017 року, на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом, яка прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний № 36050319 від 08.07.2017 року, відповідно до якого право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.54,55,199 т.1).

17.04.2018 року ОМР звернулась із позовом про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_3 , визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 і витребування спірної квартири у ОСОБА_2 (а.с.10-20 т.1).

Представник ОСОБА_2 02.08.2018 року подала пояснення і відзив на позовну заяву, в яких просила відмовити в позові у повному обсязі, крім того, зазначила про наявність підстав для застосування строку позовної давності (а.с.40-52 т.2).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з визнання спадщини відумерлою, оспорення правочину і витребування нерухомого майна, які регулюються нормами ЦК Української РСР у редакції 1963 року, ЦК України у редакції 2004 року, Законом України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-ХІІ, Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1956-ХІІ.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним правочину від 19.05.1999 року і про витребування нерухомого майна виходив з того, що ОМР не є стороною договору, ОМР ніколи не належало право власності на спірну квартиру, спірна квартира відчужена за життя спадкодавця і тому майно не є віджумерлою спадщиною. Крім того, суд зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності і не надав доказів поважності причин пропуску строку. Суд також дійшов висновків про незаконність і необґрунтованість позовних вимог (а.с.84-87 т.2).

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду і виходить з наступного.

Щодо визнання правочину недійсним.

Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (ст. 86 ч.1 ЦК Української РСР у редакції 1963 року станом на час виникнення правовідносин сторін, ст. 2 ч.1 Закону України «Про власність» у редакції станом на час виникнення правовідносин сторін).

Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (п.1 ст. 13 Закону України про власність» у редакції станом на час виникнення правовідносин сторін).

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу) (ст. ст. 224 ч.1, 227 ч.1 ЦК Україньскої РСР у редакції 1963 року станом на час виникнення правовідносин сторін).

Ч ленами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції чинній станом на час виникнення правовідносин сторін).

За змістом ст.227 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

У розумінні ст. 3 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, цей Кодекс та інші акти цивільного законодавства Української РСР регулювали майнові і особисті немайнові відносини, як передбачені Основами, так і не передбачені ними.

Зважаючи на те, що об`єктами права приватної власності, відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» в редакції 1993 року і станом на час виникнення правовідносин сторін (19.05.1999 року) були також і квартири, договір купівлі-продажу житлової квартири, виходячи з вимог ст.227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки сторонами договору від 19.05.1999 року були громадяни.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ст. 47 ЦК Української РСР у редакції 1963 року).

На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу (19.05.1999 року) існувала колізія у законодавстві, а саме, відповідно до ст. ст. 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових будинків/квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання такої вимоги тягнуло недійсність договору. Разом з тим, згідно зі ст.15 Закону України "Про товарну біржу", біржі мали право вчиняти угоди, якщо вони являли собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі і такі угоди у подальшому не підлягали нотаріальному посвідченню.

Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (в нашому випадку квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним (постанова ВС від01.04.2020 року по справі № 754/1466/15-ц).

Зважаючи на викладене, договір купівлі-продажу від 19.05.1999 року має ознаки недійності.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Зміна осіб у зобов`язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (ст.ст. 71,74,75,86,77,80 ЦК Української РСР у редакції 1963 року).

Сторони договору, ОСОБА_3 або ОСОБА_7 , у встановленому законом поряку, і, у встановлені ст. 71 ЦК Української РСР у редакції 1963 року строки позовної давності, не ставили питання про дійсність/недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.05.1999 року.

Щодо визнання спадщини відумерлою і строків позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину від 19.05.1999 року.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. ст. 1216-1218 ЦК України у редакції 2004 року).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ст. 1277 ч.ч.1,2,3 ЦК України у редакції 2004 року).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка з 1997 року і по час смерті була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів того, що у ОСОБА_3 є спадкоємці за законом або за заповітом.

У квітні 2018 року, після спливу одного року після відкриття спадщини, ОМР звернулась із позовом, зокрема, про визнання спадщини відумерлою.

За життя ОСОБА_3 не оспорювала правочин щодо нерухомого майна, який вона вчинила у 1999 році з підстав його недійсності, відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР у редакції 1963 року.

До складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця (ст. 1219 ч.1 ЦК України у редакції 2004 року).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР

і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК Української РСР у редакції 1963 року).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч.1 ЦК України в редакції 2004 року).

Право на звернення до суду, з дотриманням строків позовної давності, яке було нерозривно пов`язане із особою спадкодавця ОСОБА_3 , у розумінні ч.1 ст. 1219 ЦК України в редакції 2004 року, не входить до складу спадщини.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і іншими особами, у даному випадку йдеться про спадкування ОМР у порядку відумерлості спадщини.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову ОМР у порядку відумерлості спадщини, строку позовної давності має обчислюватись з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Тобто вимоги закону про початок перебігу позовної давності поширюються і на позовні вимоги ОМР про визнання правочину недійсним у порядку відумерлості спадщини, а саме, строк повинен обчислюватись з 19.05.1999 року, з дати порушення права ОСОБА_3 , оскільки право ОМР випливає з права спадкодавця, зважаючи і на те, що таке особисте немайнове право спадкодавця (фізичної особи), як звернення із позовом до суду за захистом порушеного права, не спадкується і нерозривно пов`язане з особою спадкодавця.

Із позовом про захист порушеного права на відумерлість спадщини і визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року ОМР звернулась у квітні 2018 року (а.с.10-20 т.1), тобто майже через 18 років після того, як спадкодавець дізналась про порушення свого права на спірне нерухоме майно.

У справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» йшла мова про шестирічний строк позовної давності.

ЄСПЛ визнав, що встановлення такого строку мало легітимну мету, а саме забезпечити правову визначеність і остаточність, а також захистити відповідачів від задавнених претензій. У кінцевому підсумку ЄСПЛ зазначив, що «оскільки сама сутність права заявниць на доступ [до суду] не була підірвана, а оскаржувані обмеження переслідували легітимну мету і були пропорційними», порушення § 1 ст. 6 ЄКПЛ не мало місця (п. 51 рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

ОМР майже через 18 років після вчинення оспорюваного правочину звернулась із позовом до суду за захистом порушеного права, за таких обставин застосування строків позовної давності щодо вимог про оспорення правочину від 19.05.1999 року переслідує лігітимну мету і є пропорційним.

Щодо витребування нерухомого майна.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.07.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом, відповідач ОСОБА_8 став власником квартири АДРЕСА_1 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 387 ч.1, 388 ч.1 ЦК України в редакції 2004 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98) («EastWestA llianceLimited v. Ukraine», №19336/04, §166168, рішення ЄСПЛ від 23.01.2014).

Зважаючи на те, що спірна квартира відчужена за життя ОСОБА_3 у 1999 році з порушенням вимог ст. ст. 47, 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, разом з тим, спливли строки для визнання правочину недійсним, який вчинений у 1999 році, висновок суду першої інстанції про відмову у позові щодо визнання спадщини відумерлою та витребування спіроної квартири у добросовісного набувача є правильним.

З огляду на викладене, втручання суду у право на мирне володіння майном добросовісним набувачем ОСОБА_2 не можна визнати законним.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника ОМР у скарзі, що: на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини; з часу відкриття спадщини територіальна громада м. Одеси в особі ОМР набула речові права на спірну відумерлу квартиру і відповідно на захист цих прав, спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі недійсного договору, в свою чергу ОСОБА_2 придбав спірну квартиру через три місяці після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушення вимог закону, тому ОМР може і зобов`язана витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_2 , відповідно до положень ч.1 ст. 1277, п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, що відповідає правовій позиції у постановах ВС України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; незважаючи на заперечення позивача, суд закрив підготовче провадження та відмовив позивачу у поновленні процесуального строку на подачу процесуальних документі, чим позбавив ОМР права на уточнення підстав позову і подачу клопотання про проведення технічної експертизи реквізитів (на думку позивача підробленого) договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913; у порушення процесуального закону та процесуальних прав позивача щодо рівності учасників судового процесу перед законом і судом, 02.08.2018 року суд задовольнив клопотання відповідача про продовження строку для подачі відзиву; недійсність договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913, з підстав не укладення його сторонами (підробленості) може бути доведена позивачем тільки після проведення технічної експертизи реквізитів документа; в порушення вимог процесуального права та усталеної практики ЄСПЛ суд не навів мотивів, з яких він відхилив доводи позивача про недійсність договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року №23913, а обмежився лише цитуванням ст. 328 ЦК України; оскільки ОМР набула речові права (право володіння та право користування) на відумерлу квартиру тільки у лютому 2017 року, з часу відкриття спадщини, а про існування спірного договору ОМР стало відомо у березні 2018 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при підготовці заяви про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою, право на пред`явлення позову у ОМР виникло у березні 2018 року і строк позовної давності на вимоги про визнання спірного договору недійсним спливає у березні 2021 року, - до уваги не приймаються.

За життя ОСОБА_3 не оспорювала правочин, який вчинила 19.05.1999 року з підстав укладення на ОТБ і відсутності нотаріального посвідчення.

Право на звернення з дотриманням строків позовної давності, яке було нерозривно пов`язане із особою спадкодавця ОСОБА_3 , у розумінні ч.1 ст. 1219 ЦК України в редакції 2004 року, не входить до складу спадщини. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і іншими особами. Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову ОМР у порядку відумерлості спадщини, строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Тобто вимоги закону про початок перебігу позовної давності поширюються і на позовні вимоги ОМР про визнання правочину недійсним у порядку відумерлості спадщини.

ОМР звернулась із позовом про захист порушеного права на відумерлість спадщини і визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року у квітні 2018 року, майже через 18 років після того, як спадкодавець дізналась про порушення свого права на спірне нерухоме майно.

Застосування строків позовної давності забезпечує юридичну визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суд буде змушений вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому.

Суд відзначає у цьому контексті, що строк позовної давності був важливим аргументом, і якщо б він був узятий до уваги, то це, можливо, привело до відмови в позові. Попри це, Верховний суд Молдови не назвав жодних причин того, чому він не зважив на цей аргумент. У світлі викладеного ЄСПЛ дійшов висновку, що судовий розгляд не був справедливим, а отже, мало місце порушення ст.6 Конвенції (п.23 рішення ЄСПЛ від 22.07.2014 року у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови»).

ОМР заявила про необхідність проведення у справі технічної експертизи реквізитів (на думку позивача підробленого) договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913.

По-перше, перед експертами поставлені питання, які не стосуються предмета доказування за вимогами про визнання правочину недійсним з підстав ст. ст. 47,48 ЦК Української РСР у редакції 1963 року (чи нанесений відтиск печатки ОТБ у той час, яким датований документ; у який період часу був нанесений відтиск печатки у наданому документі; чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датований документ /підписи від імені продавця та покупця на договорі купівлі- продажу №23913, датованому 19.05.1999 року/; в який період часу був виконаний рукописний текст у наданому документі /підписи від імені продавця та покупця на договорі купівлі- продажу №23913, датованому 19.05.1999 року/).

По-друге, із плином часу (події мали місце у далекому минулому, більше як 20 років потому, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), докази (оригінал договору купівлі-продажу від 19.05.1999 року, відтиск печатки ОТБ, підписи від імені продавця та покупця на договорі купівлі- продажу тощо) втратили достовірність та повноту.

Твердження апелянта, що в суді відповідачі не заявляли про застосування строків позовної давності спростовуються поясненнями і відзивом представника ОСОБА_2 від 02.08.2018 року (а.с.40-52 т.2).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ЦК Української РСР у редакції 1963 року не передбачав обов`язкової заяви про застосування строків позовної давності.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК Української РСР у редакції 1963 року).

Ухвалою суду від 02.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі із призначенням справи у судове засідання на 30.08.2018 року (а.с.53,54 т.2).

У судовому засіданні 02.08.2018 року був присутній представник позивача, який не заперечував проти заяв представника відповідача щодо поновлення строку для подачі пояснень і відзиву представника ОСОБА_2 , представник позивача просив оголосити переву у підготовчому засіданні, однак підстави для цього належним чином не обґрунтував (а.с.54,54 зворот т.2).

14.08.2018 року, після закриття підготовчого провадження у справі, представник ОМР надав відповідь на відзив, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.63-70 т.2), а також подав заяву про виклик свідків і заяву про поновлення процесуального строку на подачу заяви про виклик свідків (а.с.72-76 т.2).

Ухвала суду від 30.08.2018 року про відмову у задоволенні заяви щодо поновлення процесуального строку на подачу заяви про виклик свідків постановлена із дотриманням норм ст. ст. 126, 127 ЦПК України.

З огляду на те, що позовна заява ОМР зареєстрована у суді 17.04.2018 року, а підготовче провадження у справі суд закрив 02.08.2018 року, представник ОМР не заперечував проти поновлення процесуальних строків представнику відповідача для подачі пояснень і відзиву на позовну заяву, доводи ОМР про порушення його права на уточнення підстав позову і подачу клопотання для проведення технічної експертизи реквізитів, не є підставою для ствердження про порушення судом принципу рівності учасників судового процесу перед законом та судом.

Доводи представника ОМР, що: договір купівлі-продажу від 19.05.1999 року № 23913 не був зареєстрований в ОМБТІ та РОН, державна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена держреєстратором 11.04.2017 року, тобто через два місяці після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 і є оспорбваним, відповідно до положень ст. ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року); ОСОБА_3 по день смерті проживала у спірній квартирі одна та перебувала на надомному обслуговуванні в Територіальному центрі, як одинока особа, спірна квартира за договором купівлі-продажу не була передана ОСОБА_7 , - відповідають дійсним обставинам справи, разом з тим, зважаючи на те, що спадкодавець, у встановленому законом порядку, не ставила питання про недійсність правочину, крім того, яку випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову ОМР у порядку відумерлості спадщини, строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, у даному випадку з 19.05.1999 року.

Твердження представника ОМР, що характер спірних павовідносин і обставини справи свідчать про відсутність втручання держави у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, що витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , право власності у якого виникло через три місяці після першої реєстрації - 08.07.2017 року, є законним, становить «суспільний» та «публічний» інтерес і здійснюється з додержанням «справедливого балансу», - є необґрунтованими.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

З огляду на обставини справи, втручання у право ОСОБА_2 у мирне володіння майном, у будь-якому разі не забезпечить справедливого балансу між інтересами ОМР та вимогами захисту добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Доводи представника ОСОБА_2 у відзиві на скаргу, що відсутні підстави вважати, що ОМР має право на відумерлу спадщину після смерті ОСОБА_3 , а також, що відсутні підстави для витребування майна у добросовісного набувача ОСОБА_9 , - прийняті до уваги і є підставою для залишення скарги ОМР без задоволення, а рішення суду про відмову у позові без змін.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки спливли строки позовної давсності для оспорення правочину від 19.05.1999 року, відсутні підстави для ствердження про порушення прав ОМР за захистом яких вона звернулась до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.ч.1,4 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, разом з тим мотивувальна частина рішення суду щодо підстав і обґрунтувань відмови ОМР у позові потребує доповнень, тому мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні з мотивів, викладених у постанові суду, із залишенням без змін резолютивної частини рішення суду про відмову у позові.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає скаргу представника ОМР без задоволення зі зміною мотивувальної частини рішення і залишенням без зміни резолютивної частини рішення суду про відмову у позові, тому ОМР не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідачів підлягають відшкодуванню, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.ч.1,4, 381,382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2018 року в мотивувальній частині змінити з мотивів, викладених у постанові суду, із залишенням без змін резолютивної частини рішення суду про відмову у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 15.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова