Справа № 130/1972/20
Провадження № 22-ц/801/422/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сенько Л. Ю.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 рокуСправа № 130/1972/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Ковальчука О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року, постановлене суддею Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Л.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину, яка доглядає дитину до трьохрічного віку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.11.2019 між сторонами зареєстровано шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач вказує, що вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на її утримання та утримання дитини не надає, фізично здоровий, працює та отримує стабільний дохід, інших утриманців у нього немає. Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати їй грошову допомогу, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_1 кошти на своє утримання у розмірі 2 000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трьох років.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що на даний час він працює, однак має невеликий дохід, також проживає разом з батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є пенсіонером і має ряд хронічних захворювань та надає йому допомогу. Тому не заперечує сплачувати аліменти на дружину, яка доглядає за дитиною в розмірі 1 /8 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною трьохрічного віку.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з 03.09.2020 і до досягнення дитиною трьох років. В решті вимог відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій визнає свій обов`язок по утриманню дружини. Однак посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на дружину в твердій грошовій сумі 500 грн щомісячно, до досягнення дитиною трьохрічного віку.

В якості основних доводів послався на те, що суд не звернув увагу на те, що дохід відповідача на даний час не дозволяє надавати допомогу на дружину в розмірі, визначеному рішенням суду. Він проживає разом з батьком, який є пенсіонером і має ряд хронічних захворювань, тому надає йому допомогу.

В свою чергу позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 17.11.2019, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Позивач на даний час не працює.

Відповідач ОСОБА_1 працює в ГУ Держпродспоживслужби у Вінницькій області на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, що підтверджується довідкою від 30.10.2020. Дохід за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року склав 67 610,74 грн (а.с.30).

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрований та проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з сином ОСОБА_1 , який проживає без реєстрації і здійснює догляд за батьком, що також підтверджується актом від 08.10.2020 складеним в присутності сусідів.

Мати відповідача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . Батько відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ у м. Вінниці і отримує пенсію за віком, яка за період з січня 2020 по жовтень 2020 року склала 44 328 грн. 80 коп. ОСОБА_4 хворіє, що вбачається з копії виписки із медичної картки хворого та витрачає кошти на ліки, що підтверджується копіями квитанцій.

Дані обставини були враховані судом першої інстанції і їм надана відповідна правова оцінка.

Задовольняючи частково позов та визначаючи аліменти в розмірі 1 500 грн, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач потребує матеріальної допомоги, так як на даний час вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці. При цьому ОСОБА_1 має можливість надавати матеріальну допомогу саме у такому розмірі, оскільки працює, отримує постійний дохід та обов`язку надання матеріальної допомоги своєму батьку судовим рішенням на відповідача не покладено.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція.

Між сторонами виник спір щодо обов`язку утримання одного з подружжя, який регулюється Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Сторонами не заперечується, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

У відповідності до статті 80 СК України, у разі визначення розміру аліментів одному із з подружжя за рішенням суду, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частинами 2, 4 та 6 ст. 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19).

Із системного аналізу наведених правових норм слідує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, суд має з`ясувати чи має змогу відповідач сплачувати вказані аліменти.

Вирішуючи спір, суд правильно врахував ті обставини, що позивач потребує матеріальної допомоги, так як на даний час вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці та малолітня дитина проживає разом із матір`ю, також враховано, що відповідач працює, отримує стабільних дохід та має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини.

Водночас суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги обставини, щодо перебування у відповідача на утриманні його батька, адже ця обставина не позбавляє обов`язку утримувати дружину, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд виходячи з положень ст.ст.75, 84 СК України дійшов правильного висновку про наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на дружину у визначеному судом розмірі, з чим погоджується й Вінницький апеляційний суд.

Виходячи з того, що згідно статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, колегія суддів вважає, що часткове задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 буде відповідати зазначеним принципам справедливості та відповідати інтересам сторін.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 500,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання їй такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - витягу з Договору про надання правової допомоги укладеної між позивачем та адвокатом від 02.09.2020 (а.с. 10) та квитанції № 15 від 02.09.2020 у розмірі 500,00 грн (а.с. 12).

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості. З відповідними доказами понесених стороною витрат відповідач був ознайомлений.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 500,00 гривень з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду стягуються аліменти на неповнолітню дитину, тому не має можливості платити аліменти на дружину у визначеному судом розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки вони не впливають на правильність оскаржуваного рішення. Вказані обставини не зменшують обсягу обов`язків відповідача на утримання, як неповнолітньої дитини так і не звільняють його від сплати аліментів на утримання дружини.

Доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права, висновків суду не спростовують, а тому апеляційною інстанцією до уваги не приймаються.

Докази, які були подані до апеляційної скарги відповідачем, а саме копію рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.12.2020 та виписку із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймається. Оскільки відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. ст.367, 374, 375, 381-384, ч.3 ст. 389 ЦПК України, суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало