Номер провадження: 22-ц/813/3940/21
Номер справи місцевого суду: 522/7652/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1

адвоката Афанасьєва С.О.,

представника ДП «Одеський завод будівельних матеріалів» МОУ

голови ліквідаційної комісії ДП - Погребнюк О.І.,

представника МОУ - Дубчака Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Міністерства оборони України, ОСОБА_2 , про визнання ордеру недійсним та виселення,

встановив:

03.05.2018 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі представника (далі - ДП МОУ «ОЗБМ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та відповідно до позовних вимог просило: визнати Ордер на жилу площу в житловому будинку №74 від 29.02.2016 р. недійсним та виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому посилався на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на балансі у позивача. 15 березня 2018р. до вказаного ДП із заявою про укладення з ним Договору найму на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 звернувся громадянин ОСОБА_1 . Відповідно до отриманих від нього пояснень 29.02.2016 р., за рішенням Начальника ДП МОУ «ОЗБМ» І.М.Смертенюка йому був виданий Ордер на жилу площу в житловому будинку АДРЕСА_3 . За результатами перевірки облікових даних підприємства було виявлено, що право користування на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить громадянці ОСОБА_2 на підставі Ордеру на жиле приміщення №137 від 05.04.97 р., виданого Бюро обміну житловими приміщеннями. В той же час громадянка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що доводиться Карткою обліку. Крім того Ордер на жилу площу в житловому будинку АДРЕСА_3 не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Таким чином, під час видачі Ордеру на жилу площу за адресою: АДРЕСА_1 був порушений встановлений порядок виділу житла, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Провадження у вказаній справі відкрито на підставі ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.05.2018 року (т.1, а.с.44-45).

10.07.2018 року відповідачем по справі було надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, вказав, що обов`язок повідомлення про видачу ордеру покладається на позивача, який навмисно не передав інформацію до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє позовних вимог на предмет спору, було залучено Орган опіки і піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (т.1, а.с.121).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси 28 грудня 2018 року позов було задоволено (т.1, а.с.154-156).

Визнано Ордер на жилу площу в житловому будинку № 74 від 29.02.2016 року недійсним.

ОСОБА_3 із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання щодо скасування вищевказаного рішення в частині його виселення з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 », посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на балансі у ДП МОУ «ОЗБМ», що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів №15 від 25.06.99 року .

15 березня 2018р. до вказаного ДП із заявою про укладення з ним Договору найму на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 звернувся відповідач ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим, 29.02.2016 р. за рішенням Начальника ДП МОУ «ОЗБМ» ОСОБА_4 йому був виданий Ордер №74 на жилу площу в житловому будинку (т.1, а.с.9).

За результатами перевірки облікових даних вказаного ДП було виявлено, що право користування на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить громадянці ОСОБА_2 на підставі Ордеру на жиле приміщення №137 від 05.04.97 р., виданого Бюро обміну житловими приміщеннями, яка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що підтверджується Карткою обліку (т.1, а.с.10-12).

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що Ордер №74 на жилу площу в житловому будинку не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.3 ст.24 ЖК Української РСР, жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово-експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією.

Крім того, відповідно до ст.52 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

За змістом ч.1,2 ст.58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

При цьому, Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що ордер на право зайняття приміщення надається виключно на жиле приміщення, яке повинно бути вільним на час видачі ордера.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що кв. АДРЕСА_4 , на час видачі ордеру відповідачу не була вільною, оскільки в ній була належним чином зареєстрована третя особа ОСОБА_2 , яка зареєстрована у вказаному житловому приміщенні до теперішнього часу.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні суд вказав, що згідно ст. 41 Конституції України кожний власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, за винятком якщо використання свого права наносить шкоду правам інших громадян.

Також за змістом статей 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а за змістом ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Оскільки Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень, то суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ДП МОУ «ОЗБМ».

Тобто, враховуючи, що права позивача порушені, крім того, вищевказана квартира не була вільною на момент видачі ордера відповідачу ОСОБА_1 , суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що в матеріалах справи достатньо підстав для визнання ордеру № 74 від 29.02.2016р. недійсним і виселення ОСОБА_1 із кв. АДРЕСА_4 .

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, заявник ОСОБА_1 посилався на те, що на момент видачі ордеру квартира була вільною, оскільки третя особа ОСОБА_2 померла.

Перевіряючи вказані обставини, колегією суддів витребувалась інформація щодо можливої смерті ОСОБА_2 , з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),що знаходиться за адресою: 65039, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, буд. 30-Б, про що 30.09.2020 року була постановлена відповідна ухвала (т.2, а.с.50-51).

Згідно відповіді заступника начальника Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) даних щодо смерті ОСОБА_2 по архіву підпорядкованого відділу та за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відсутні (т.2, а.с.55).

Таким чином, заявник апеляційної скарги не довів суду апеляційної інстанції того, що на момент видачі ордера № 74 від 29.02.2016 року, кв. АДРЕСА_4 , була вільною, або того, що на той час ОСОБА_2 померла.

Матеріали справи не мають також доказів того, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку визнана судом такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.03.20221 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра