Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 266/4119/16-ц

провадження № 61-21229св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня

2019 року у складі судді Пантелєєва Д. Г. та постанову Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Мироненко І. П., Пономарьової О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

26 жовтня 2016 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 18 травня 2007 року між ним і відповідачем укладено кредитний договір № MRC0GK04000171, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 81 624,57 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,84 % щомісяця строком до 17 травня 2034 року.

Позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від

23 червня 2011 року та рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2011 року у справі № 2-80/11 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 станом на 18 квітня 2011 року у розмірі 80 371,20 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171, укладеного між банком і ОСОБА_1 .

Станом на 30 вересня 2016 року розмір заборгованості за кредитним договором від

18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 становить 265 733,57 доларів США, з яких:

- 63 804,11 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

- 62 444,18 доларів США - заборгованість за відсотками;

- 9 616,49 доларів США - комісія;

- 129 686,79 доларів США - пеня.

Банк, посилаючись на те, що він, як кредитор, може на свій розсуд вимагати від боржника повернення будь-якої частини суми заборгованості, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 15 430,00 доларів США, що еквівалентно 399 791,30 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 травня 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 430,00 доларів США.

Суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявності непогашеного боргу, розмір якого відповідачем не спростовано, що є підставою для стягнення заборгованості на користь банку.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 травня 2017 року у справі № 266/4119/17 скасовано.

Призначено справу до розгляду в загальному порядку на 07 вересня 2018 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від

09 липня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив позовну давність, про наслідки спливу якої заявив відповідач. З моменту ухвалення рішення апеляційним судом Донецької області у справі № 2-80/11 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості, а саме з 22 листопада 2011 року позивачу було відомо про порушення його прав, однак даний позов поданий лише 26 жовтня 2016 року.

Постановою Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд вважав рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності законним та обґрунтованим.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2019 року до Верховного Суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково застосували положення частини четвертої статті 267 ЦК України, оскільки неправильно визначили строк настання виконання усіх зобов`язань за кредитним договором від 18 травня 2007 року. Кредит був наданий відповідачу на строк до 17 травня 2034 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 23 червня 2011 року у справі № 2-80/11відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до банку про визнання кредитного договору недійсним і задоволено зустрічний позов банку: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року

№ МRС0GК04000171 звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу. Проте рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2011 року рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 23 червня 2011 року було змінено і в задоволенні вимог банку про надання права на продаж предмету іпотеки відмовлено.

Зміна строку виконання усіх кредитних зобов`язань, яким є 17 травня 2034 року, вищезазначеними судовими рішеннями не відбулась, оскільки у задоволенні вимог банку про звернення стягнення на будинок відмовлено у зв`язку з передчасністю таких вимог, тобто строк виконання усіх кредитних зобов`язань ще не настав.

Суди не врахували, що у даній справі банк просив стягнути не усю суму заборгованості, а лише її частину, посилаючись на те, що строк виконання усіх зобов`язань ще не настав, і банк стягує лише поточну заборгованість за кредитом.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 травня 2007 року між банком і відповідачем укладено кредитний договір № MRC0GK04000171, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 81 624,57 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,84 % щомісяця строком до 17 травня 2034 року (з можливістю дострокового повернення кредиту).

Повернення кредиту забезпечене, зокрема, іпотекою житлового будинку АДРЕСА_1 (пункт 7.3 кредитного договору), загальною площею 67,70 кв. м.

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним вищевказаного кредитного договору; у свою чергу, АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Першотравневої районної державної адміністрації Донецької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року

№ MRC0GK04000171 станом на 18 квітня 2011 року у розмірі 80 371,20 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 62 161,41 доларів США, заборгованість за відсотками - 12 685,57 доларів США, комісія - 1 353,29 доларів США та пеня -

4 170,93 доларів США, та виселення (справа № 2-80/11).

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від

23 червня 2011 року у справі № 2-80/11 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 у розмірі 80 371,20 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, а також з наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. У задоволенні інших позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2011 року у справі

№ 2-80/11 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня

2011 року у частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 станом на 18 квітня 2011 року у розмірі

80 371,20 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок

АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 . У задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про надання права продажу АТ КБ «ПриватБанк» предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням усіх повноважень, необхідних для продажу, відмовлено (у зв`язку з тим, що відповідно до вимог статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»; підстав для визначення іншого способу реалізації предмету іпотеки в даній справі не вбачається).

Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку розмір заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 станом на

30 вересня 2016 року становить 265 733,57 доларів США, з яких: заборгованість за наданим кредитом - 63 804,11 доларів США, в тому числі прострочена заборгованість за наданим кредитом - 5 613,34 доларів США, заборгованість за відсотками -

62 444,18 доларів США, в тому числі заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість за наданим кредитом - 62 316,06 доларів США, комісія - 9 616,49 доларів США, пеня - 129 868,79 доларів США.

У цьому розрахунку визначено окрему складову - «Заборгованість до стягнення», розмір якої становить 15 430,00 доларів США, що еквівалентно 399 791,30 грн, що є предметом даного позову.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, про наслідки спливу якої заявив відповідач. Про порушення майнових прав банку було відомо ще з 22 листопада 2011 року після ухвалення апеляційним судом Донецької області рішення у справі № 2-80/11 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Колегія суддів вважає правильним рішення судів про відмову у задоволенні позову, проте не може погодитися з мотивами такої відмови.

При поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що розмір заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 станом на

30 вересня 2016 року становить 265 733,57 доларів США, з яких: заборгованість за наданим кредитом - 63 804,11 доларів США, в тому числі прострочена заборгованість за наданим кредитом - 5 613,34 доларів США, заборгованість за відсотками -

62 444,18 доларів США, в тому числі заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість за наданим кредитом - 62 316,06 доларів США, комісія - 9 616,49 доларів США, пеня - 129 868,79 доларів США. Однак банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі лише 15 430,00 доларів США, що еквівалентно 399 791,30 грн.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначав, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором від 18 травня 2007 року

№ MRC0GK04000171, має, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором

від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171. Додатково це підтверджується також обставинами, встановленими судами у справі № 2-80/11. На момент подання даного позову рішення у справі № 2-80/11 не виконане, борг залишився не погашеним.

Наведене свідчить про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими.

Так само обґрунтованими є вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками та пені, нарахованими за період до моменту пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредиту (позов про звернення стягнення у рахунок дострокового стягнення кредиту банк подав 11 серпня 2010 року, а 07 вересня 2010 року банк надсилав позичальнику та поручителю вимогу про виконання порушеного зобов`язання за кредитним договором у місячний строк,).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256 і 257 ЦК України).

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня

2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня

2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц,

від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі

№ 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).

Позов у справі, що переглядається, поданий 26 жовтня 2016 року, що свідчить про пропуск АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також стягнення заборгованості за відсотками і пені, нарахованих за період до дострокового стягнення кредиту, що відповідно частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок про те, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.».

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

Аналіз наданого банком розрахунку свідчить про те, що позивачем нараховані відсотки та пеня після дострокового стягнення кредиту, а тому у задоволенні позову у частині стягнення цих сум належить відмовити у зв`язку з необґрунтованістю вимог.

Щодо вимог про стягнення комісії колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту.

Таким чином, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії є необґрунтованими, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 18 травня 2007 року № MRC0GK04000171 ще не настав.

Відповідно до пункту 2.3.7 кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 7.1 - до 17 травня 2034 року, у тому числі й шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, при настання умов, передбачених пунктом 2.3.3 (зокрема, порушення позичальником умов даного договору щодо сплати належних платежів).

Згідно з пунктом четвертим статті 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді справи № 2-80/11 суди встановили, що 07 вересня 2010 року банк надсилав позичальнику та поручителю вимогу про виконання порушеного зобов`язання за кредитним договором у місячний строк з попередженням, що в разу невиконання цієї вимоги буде звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки вказана вимога не була виконана, банк, реалізувавши своє право на дострокове повернення кредиту, звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання (частина друга статті 1050 ЦК України). При цьому позов у справі № 2-80/11 поданий АТ КБ «ПриватБанк» 11 серпня 2010 року.

Так само необґрунтованим є аргумент касаційної скарги про те, що Апеляційний суд Донецької області рішенням від 22 листопада 2011 року у справі № 2-80/11 відмовив у задоволенні вимог банку про звернення стягнення на будинок у зв`язку з передчасністю таких вимог, оскільки такі посилання спростовуються змістом цього судового рішення. Апеляційний суд у справі № 2-80/11 задовольнив вимогу АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте відмовив у задоволенні вимог про надання права продажу АТ КБ «ПриватБанк» предмета іпотеки з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням усіх повноважень, необхідних для продажу, оскільки відповідно до вимог статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Крім цього, суд апеляційної інстанції вказав, що відсутні підстави для визначення іншого способу реалізації предмету іпотеки в даній справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення підлягають зміні у мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400 та 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 09 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 жовтня

2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук