ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3558/21
провадження № 2-о/753/183/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря - Лаптєвої Ю.М.

представника заявника - ОСОБА_1

заінтересованої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дарницьке управління поліції ГУ НП у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Киві державної адміністрації, Державна прикордонна служба України про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року заявник, в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з заявою про встановлення обмежувального припису строком на шість місяців відносно ОСОБА_2 , шляхом встановлення заборони:

-вивозу ОСОБА_4 за кордон України (зокрема, на тимчасово окуповану територію України - на територію Автономної Республіки Крим) без згоди батька ОСОБА_3 , що належно оформлена;

- перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближення на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_4 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_4 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_4 або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування вимог заяви, заявник посилався на те, що 19.11.2013 між заявником та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. 21.05.2015 від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 .

З дня реєстрації шлюбу подружжя з дитиною проживали в квартирі заявника, що належить йому на приватної праві власності, за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник та його дочка за цією адресою зареєстровані та фактично проживають дотепер. ОСОБА_2 не змінювала реєстрацію свого проживання та дотепер зареєстрована в квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 .

З 2019 року шлюбні відносини заявника та ОСОБА_2 припинились.

З 2019 року ОСОБА_2 добровільно залишила квартиру заявника та добровільно вивезла усі свої речі, та малолітня дочка залишилась з батьком.

Починаючи з 19.02.2020 постійно проживає у Криму за адресою згідно реєстрації в паспорті громадянки Росії.

На даний час ОСОБА_2 не має права на користування квартирою заявника за адресою його проживання з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона в цій квартирі не зареєстрована та фактично не проживає.

ОСОБА_2 наполягає на необхідність отримання й дитиною громадянства Російської Федерації та на переїзді дитини на постійне проживання на тимчасово окуповану територію України за місцем її постійного проживання.

На даний час ОСОБА_2 приїхала до Києва і вживає заходи з вивозу малолітньої дочки за межі України для постійного проживання тимчасово окупованій території України-на території Автономної Республіки Крим, з одночасним позбавленням дитини громадянства України та з отриманням громадянства Російської Федерації.

Задля цього, ОСОБА_2 свідомо та добровільно отримала в Криму громадянство Російської Федерації, вживає заходи з розірвання шлюбу із заявником із застосуванням для цього звернення до судових інстанції Криму, а також - вживає заходи з надання доньці громадянства Російської Федерації з метою «виведення з-під юрисдикції України» вирішення спору про її місце проживання після розірвання шлюбу.

13.03.2020 ОСОБА_2 здійснила вдалу спробу без відому та згоди заявника незаконно вивезти малолітню доньку за межі України на тимчасово окуповану територію Криму на підставі підробленого Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про місце проживання дитини, де протиправно утримувала малолітню понад 8 місяців та натепер вживає заходів до незаконного вивезення дитини на постійне проживання на окуповану територію.

Так, задля реалізації своїх протиправних задумів, враховуючи категоричну незгоду заявника щодо вивозу дитини на територію АРК, у тому числі розуміючи наслідки 23.12.2019 ОСОБА_2 подала до Служби у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві заяву із завідомо неправдивими відомостями для нібито вивезення дитини до Італії в період починаючи з 08.02.2020 по 08.03.2020 включно для отримання надалі підробленого висновку про підтвердження місця проживання малолітньої дитини для отримання юридичної можливості для вивозу дитини за кордон без згоди батька.

13.03.2020 (а не 08.02.2020 згідно заяви) без відому, згоди та дозволу заявника, ОСОБА_2 разом з дитиною виїхала на територію Автономної Республіки Крим.

Заявник при цьому не здогадувався про ці наміри дружини, не знав про її звернення до Служби та про її свідомі приготування до вивозу їх дитини за межі України в порушення закону та його прав як батька, який не позбавлений батьківських прав.

Через вісім місяців в листопаді 2020 року ОСОБА_2 з дитиною повернулись в Україну.

Одразу після повернення в Україну ОСОБА_2 повідомила про добровільне отримання громадянства Росії, про намір виїхати до Криму на постійне проживання, де у неї з`явився коханий чоловік, та про вирішення питання з надання їх дочці громадянства Росії, згідно наданими нею особисто в поліції копіями її паспорту громадянки Росії та позову в Криму про розірвання шлюбу, в якому, зокрема, вказана дочка як громадянка РФ.

З листопада 2020 року дотепер дочка заявника знову постійно проживає разом зі своїм батьком за їх зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 .

За даними фактами 03.02.2021 до Дарницького УП ГУНП у м. Києві була подана заява про вчинене кримінальне правопорушення по ст. 27, 358, 366 КК за підроблення висновку органу опіки та піклування стосовно підтвердження місце проживання дитини та за його використання.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 12.02.2021 по справі № 753/2771/21 (провадження № 1-кс/753/515/21) зобов`язано Дарницьке УП ГУНП у м. Києві внести відомості по цій заяві до ЄРДР.

Також до Дарницького УП ГУНП у м. Києві була подана заява про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 7 ст. 184 КУпАП за умисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України.

Заявник вважав з можливим вирішення усі спірні питання з дружиною мирним шляхом та без нанесення психологічних травм дитині через їх сварки, заявник пару раз допустив ОСОБА_2 у свою квартиру задля створення «доброзичливих» умов побачення її з дитиною, зокрема, враховуючи й погодні умови.

07 січня 2021 року ОСОБА_2 спровокувала конфлікт та близько 12 год. 30 хв. викликала поліцію.

За її усними звинуваченнями поліцією, яка не розібралась в реальних обставинах справи, склали відносно заявника протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Однак, 10.02.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно заявника за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу правопорушення.

24 січня 2021 року ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою проживання заявника і його дочки вчинила насилля відносно малолітньої, вимагаючи від неї «згоди на проживання з мамою», що стало приводом для заявника екстреного виклику поліції через побиття його дружиною їх дочки та подано заяву про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення по ст.ст. 125,126,127 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 09.02.2021 по справі № 753/2661/21 (провадження № 1-кс/753/481/21) зобов`язано Дарницьке УП ГУНП у м. Києві внести відомості по цій заяві до ЄРДР.

11 лютого 2021 року ОСОБА_2 , скориставшись ключами від квартири заявника, які вона не повернула з 2019 року та відмовляється повернути, зі сторонньою особою, яка є службовою особою служби у справах дітей та є фігурантом службового підроблення, за відсутності заявника та без його згоди незаконно проникли до його квартири незаконно фотографували та вчинили крадіжку.

За даним фактом заявник викликав поліцію та до Дарницького УП ГУНП у м. Києві подав заяву про вчинене кримінальне правопорушення.

До тепер ОСОБА_2 вживає заходів для повторного вчинення подібні дії за участю Служби з метою виїзду разом з дитиною за межі України без відому та без згоди батька.

ОСОБА_2 по мобільному телефону погрожувала заявнику «фізичною розправою» із залученням третіх осіб, якщо заявник негайно не забере з поліції свої заяви про вчинене нею та посадовцями Служби злочинів за ст. 27, 358, 366 КК.

Заявник вказує, що серйозно відноситься до цих погроз та натепер реально побоюється за своє життя і здоров`я, за життя і здоров`я дитини та за своє майно.

У зв`язку з чим, 12.02.2021 заявник звернувся до Дарницького УП ГУНП у м. Києві та особисто в черговій частині подав відповідну письмову заяву.

А 12.02.2021 приблизно о 21:20 год. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , маючи намір нанести заявнику тяжкі тілесні ушкодження заздалегідь заготовленою сокирою, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, намагалася увірватись до квартири заявника. Голосно викрикуючи погрози вбивством заявнику та використовуючи нецензурну лексику, ОСОБА_2 намагалась розрубати двері його квартири, чим дуже лякала їх доньку, заявника та його сусідів.

За даним фактом, 15.02.2021 заявник звернувся до Дарницького УП з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення по ч. 1 ст. 129, ч. 4 ст. 296 КК, розпочати судове розслідування та визнати його та його доньку потерпілими в даному провадженні.

Викладені обставини свідчать про вжиття ОСОБА_2 заходи з підготовки протиправного вивозу малолітньої дочки за межі України для постійного проживання з нею межами України на тимчасово окупованій території України - на території АРК, з одночасним позбавленням дитини громадянства України та з отриманням громадянства Росії.

Описані заявником сварки переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка ОСОБА_2 почала бути занадто агресивною, вона почала погрожувати заявнику та його рідним фізичною розправою, а також відібранням дитини.

Заявник і дитина зазнають постійного психологічного тиску з боку ОСОБА_2 . На адресу заявника та членів його родини постійно надходять погрози. На даний час заявник, турбуючись за своє та своєї дочки життя, вимушені періодично переховуватися від ОСОБА_2 та всіляко уникати спілкування з нею.

ОСОБА_2 вчиняє відносно заявника психологічне насильство, що виражається у постійному тероризуванні, в погрозах вбивством заявника та членів його родини.

Щодо наявності психологічного насильства, що чинить ОСОБА_2 відносно заявника, а також наміри останньої, що виражаються у погрозах, вважає, що заявник, жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У судовому засіданні представник заявника підтримав подану заяву, просив її задовольнити надавши пояснення аналогічні змісту заяви.

Заінтересована особа ОСОБА_2 проти задоволення заяви категорично заперечувала, надавши свої пояснення з викладених заявником обставин.

Інші заінтересовані особи своїх представників у судове засідання не направили, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей).

З матеріалів справи вбачається, що 19.11.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі у подружжя народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за місцем проживання заявника ОСОБА_3 .

З пояснень заявника вбачається, що з 2019 року шлюбні відносини заявника та ОСОБА_2 припинились, що також вбачається з копії позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 поданої до Ялтинського суду АР Крим.

Звертаючись до суду заявник посилався на те, що ОСОБА_2 вживаються дії з вивозу малолітньої доньки за межі України для постійного проживання з нею межами України на тимчасово окупованій території України - на території АРК, з одночасним позбавленням дитини громадянства України та з отриманням громадянства Росії.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2019 року ОСОБА_2 зверталась до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві із заявою про надання висновку служби у справах дітей та сім`ї про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для її тимчасового виїзду за межі України у період з 08.02.2020 по 08.03.2020 до Італійської республіки, з метою відвідування близьких родичів, без згоди батька.

ОСОБА_2 письмово повідомляла ОСОБА_3 про намір провідати родичів в Італійській республіці разом з донькою у період з 08.02.2020 по 08.03.2020.

Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві ОСОБА_2 надано висновок від 26.12.2019 №101/46-5035 про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для її тимчасового виїзду за межі України.

Згідно якого також, ОСОБА_2 повідомлено про інформування служби про повернення дитини в Україну протягом місяця з дня в`їзду в Україну та про відповідальність, передбачену ч. 7 ст. 184 КУпАП за умисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України.

Як встановлено у судовому засіданні заявник не погоджувався із вказаним висновком, та внаслідок чого, представник заявника звертався до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_2 та начальником Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві Синявською Н.Ю. кримінального правопорушення за ст. 27, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України за підроблення висновку органу опіки стосовно підтвердження місце проживання дитини та за його використання.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 12.02.2021 зобов`язано Дарницьке УП ГУНП ум. Києві внести відомості за описаною судом заявою адвоката заявника до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як встановлено судом під час розгляду справи, зокрема з пояснень представника заявника та змісту поданої до суду заяви, 07 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла конфліктна ситуація за зареєстрованою адресою проживання заявника і його доньки, з приводу чого ОСОБА_2 викликала поліцію.

З наслідками виклику працівників поліції ОСОБА_2 зверталась до Дарницького УП ГУНП у м. Києвііз заявою про вчинення сімейної сварки ОСОБА_3 .

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що 07.01.2021 о 12 год. 00 хв. заявник ОСОБА_3 вчинив сімейну сварку у ході якої погрожував ОСОБА_2 відібранням доньки, висловлювався нецензурною лексикою, нишпорив у її гаджетах, вдарив її, схопив за горло та погрожував тілесними ушкодженнями. Також, заявником у заяві було описано ряд виниклих конфліктних ситуацій з боку ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 починаючи з 2019 року.

У той же день, дільничним Дарницького УП ГУНП у м. Києві у зв`язку з подіями того дня складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГР №183239 відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

У поясненнях представник заявника вказав, що 10.02.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього правопорушення.

Із матеріалів справи вбачається, що заявник звертався із заявами до Дарницького УП ГУНП у м. Києва з приводу виниклих обставин, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125, 126, 127 КК України відносно нього.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 09.02.2021 зобов`язано слідчого суддю Дарницького УП ГУНП ум. Києві внести відомості за описаною судом заявою заявника від 24.01.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Разом із тим, як встановлено судом під час розгляду заяви, зокрема з пояснень представника, заявник 15.02.2021 також звертався із заявою до Дарницького УП ГУНП у м. Києва з приводу вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129 та ч. 4 ст. 296 КК України відносно ОСОБА_3 , що полягає у погрозах вбивством та грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом із застосування предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення заявнику тілесних ушкоджень і умисного пошкодження його майна.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яким визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ст.ст. 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до нього та доньки психологічного насильства, а саме: вивозу малолітньої дочки за межі України для постійного проживання з нею межами України на тимчасово окупованій території України - на території АР Крим, з одночасним позбавленням дитини громадянства України та з отриманням громадянства Росії, висловлювань, погроз фізичною розправою, відібрання доньки, а оскільки поведінка ОСОБА_2 , почала бути занадто агресивною, заявник турбуючись за своє та своєї доньки життя, вимушені періодично переховуватися від ОСОБА_2 та всіляко уникати спілкування з нею. Переконаний у вірогідності продовження психологічного насильства останньої щодо нього та доньки.

Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, суд вважає, що самі по собі такі документи не дають підстави вважати, що ОСОБА_2 вчиняла описані вище дії, які можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень.

Так, за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Так, сам факт звернення заявника до правоохоронних органів свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, проте не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Долучені письмові докази по справі, надані пояснення учасників справи у судовому засіданні, свідчать про тривалі з 2019 року конфліктні взаємовідносини між подружжям.

Оцінюючи доводи надані учасниками справи у судовому засіданні суд не вбачає можливим встановити, хто саме був та є ініціатором вчинення дій, спрямованих на виникнення конфліктних ситуацій між подружжям.

А вказані конфлікти, крім того на переконання суду, виникли з приводу спору щодо місця проживання, приймання участі кожного з батьків у вихованні та житті дитини.

Суд критично оцінює подані заявником докази, на підтвердження психологічного насильства в сім`ї, його звернення до правоохоронних органів з приводу виниклих конфліктних ситуацій між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на протязі січня та лютого 2021 року, оскільки у судовому засіданні заінтересована особа категорично заперечувала про виниклі конфлікти лише з її боку.

Водночас у судовому засіданні ОСОБА_2 повідомила суду, що нею виконуються всі обов`язки по вихованню спільної доньки у повному обсязі. Вказувала на те, що навпаки заявник порушує її права в участі по вихованню дитини, перешкоджаючи у доступі до її місця поживання, що підтверджуються систематичними викликами поліції та заявами до Дарницького УП ГУНП ум. Києві на протязі січня-лютого місяця 2021 року. Стосовно виїзду дитини за кордон вказувала на те, що заявника було проінформовано з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відвідування дідуся. У 2018 вона домовилась з чоловіком про поїздку до Ялти для приватизації майна, що залишилось від бабусі та відпочинку на морі з його згоди. Проте повернулась вона з донькою пізніше ніж було обумовлено з чоловіком. ОСОБА_3 забрав документи доньки та сховав. У подальшому вона з донькою повторно мала необхідність виїхати до Криму для врегулювання питань з документами. Наразі донька проживає з нею та заявником, за адресою: АДРЕСА_1 . На великодні свята вона має бажання відвідати родичів у Італії, проте чоловік категорично не надає згоди на виїзд дитини за кордон.

Категорично наполягає на тому, що з її боку не вчинялось жодних дій з приводу описаних заявником обставин, що свідчили б про вчинення будь-якого насильства відносно ОСОБА_3 та тим паче до доньки.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789- XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Під час розгляду справи судом не встановлено фактів щодо застосовування фізичного та психологічного насильства по відношенню до заявника та дитини.

Відсутні також у матеріалах справи докази притягнення ОСОБА_2 до адміністративної або іншої відповідальності за вчинення дій, які можуть бути розцінені як прояв насильства в сім`ї щодо заявника та малолітньої доньки.

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису, досліджених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що заявник не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства по відношенню до нього та малолітньої дитини внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 на системній основі, а також наявність ризиків, які можуть настати у майбутньому, які б наражали заявника на небезпеку, у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

За змістом положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на неї ряду обов`язків, то визначений заявником спосіб захисту, у разі його застосування, фактично призведе до порушення визначених Сімейним кодексом України прав ОСОБА_2 на виховання доньки та спілкування з дитиною, що є не припустимим.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону).

Вказані ризики також не доведені заявником.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявник не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно нього та малолітньої доньки, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому у задоволенні вимог заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

За приписами ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», ст.ст. 258, 259, 263-265, 293, 294, 3501-3508 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені заяви ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дарницьке управління поліції ГУ НП у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Киві державної адміністрації, Державна прикордонна служба України про видачу обмежувального припису - відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: