02 березня 2021 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря судового засідання Жукової Д.Д.,
прокурора Онофрейчук О.М.,
15 січня 2020 року до суду надійшла позовна заява керівника Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах Лисичанської міської ради Луганської області правонаступником якої є Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки.
ТОВ науково-виробниче підприємство «Лисичанський гумово-технічний завод» до Лисичанської міської ради не зверталось з листом про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки у зв`язку з чим радою не приймались рішення про продовження терміну дії договору. Тому станом на дату відчуження нерухомого майна договір оренди земельної ділянки припинив свою дію з зв`язку з закінченням строку. У зв`язку з тим, що відповідач набув право власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, що перебувала у користуванні, то до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача за договором оренди землі.
Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Тому виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права оренди земельної ділянки, оскільки останнє виникає лише з моменту його державної реєстрації.
Таким чином, власник нерухомого майна не звільняється від необхідності оформлення права оренди на земельну ділянку, на якій таке майно розташоване. За інформацією Лисичанської міської ради від 26 вересня 2019року № 4150/01-16 від відповідача до ради та її виконавчого органу не надходило заяв про оформлення права власності або користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
Зважаючи на викладене керівник Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача на користь Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області грошові кошти у сумі 307 477,91 грн.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим у справі визначено суддю Лисичанського міського суду Луганської області Луньову Д.Ю.
Ухвалою від 26 лютого 2020 року у справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 14 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду по суті.
Прокурор в судовому засідання позов підтримала повністю та просила його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Представник Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився.
Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток за зареєстрованою адресою, які повернулись до суду неврученими з зазначенням причини - «адресат відсутній за вказаною адресою» та шляхом розміщення оголошень на офіційному сайті «Судова влада».
Причина неявки відповідача суду невідома. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відзив відповідач не надав.
Враховуючи вжиття судом всіх передбачених способів повідомлення відповідача, з урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки прокурора щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності зазначає наступне.
В судовому засіданні було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 серпня 2019 року № 177305286 право приватної власності на будівлю котельної, загальною площею 3 469,1 кв.м, розміщеною за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2017 року (а.с. 20).
На виконання ухвали Лисичанського міського суду від 22 квітня 2020 року Головне управління ДПС у Луганській області надало відповідь, з якої встановлено, що з приводу ОСОБА_1 інформація про право власності або користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 09 червня 2020 року не надходила, ОСОБА_1 у переліку орендарів, з якими укладено договори оренди, які надані Лисичанською міською радою Луганської області не значиться, податковий борг з земельного податку відсутній (а.с. 96-97).
Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказану земельну ділянку, з урахуванням ст.ст. 12, 80, 83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка 0,6389 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у власності територіальної громади м. Лисичанська.
Відповідач використовує земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 ЗК України. За таких обставин матеріалами справи підтверджений факт використання відповідачем земельної ділянки без достатньої правової підстави.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 Земельного кодексу України.
Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.
Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.
Водночас за змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.
Судом встановлено, що відповідач правомірно володіє лише будівлею котельної, розташованої на земельній ділянці по АДРЕСА_2 . Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за ним не зареєстровано.
Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Статтею 14 ПК України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послався на положення ст. 1212 ЦК України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 307 477,91 грн., зауважив, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у власності Лисичанської міської ради, без укладення договору оренди за період із 13 квітня 2017 року по 01 серпня 2019 року.
Стаття 1212 ЦК України визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
У зобов`язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення.
Тягар доказування відсутності підстав для збереження майна лежить на власнику майна. При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Таким чином, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшив вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.
Згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення.
За змістом п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності.
На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Судом встановлено, що відповідач, правомірно володіючи майном - будівлею котельної, користується спірною земельною ділянкою.
Частиною 14.1.136 ст. 14 ПК України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
При цьому, відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив.
Та з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку.
Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 3-1345гс16.
Розмір доходу відповідача було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.
Так, відповідно до розрахунку розміру безпідставно збережених коштів несплачених за оренду землі, який розроблений завідувачем сектору зі спірних питань землекористування управління власності Лисичанської міської ради Торбенком Є.В. розмір збитків за користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , загалом складає 307 477,91, а саме: за період з 13 квітня 2017 року по 01 січня 2018 року складає 78 511,35 грн; з 01 січня 2018 року по 17 липня 2018 року - 58 808,88 грн; з 17 липня 2018 року по 01 січня 2019 року - 75 227,60 грн; з 01 січня 2019 року по 01 серпня 2019 року - 94 930,07 грн.
Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.
Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 21 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що пов`язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).
Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку з моменту виникнення права власності на нерухоме майно і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача, направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Суд зазначає, що відновлення порушених прав Лисичанської міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.
У зв`язку з тим, що позивачем доведена, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України, обґрунтованість свого звернення до суду, за наявності порушення інтересів держави, необхідністю їх захисту, визначені підстави для звернення до суду, позивач є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Луганської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 612,17 грн.
Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 141, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 10, 14, 265 Податкового кодексу України, ст. ст. 12, 120, 124-126 Земельного кодексу України, ст. 2, 10, 16, 26, 33, 60 «Про місцеве самоврядування в Україні», суд,
Позов керівника Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області до ОСОБА_1 про повернення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою - задовольнити.
Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи,якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2021 року.

Суддя Д.Ю. Луньова