Дата документу 23.12.2021
Справа № 937/9287/19
Провадження № 2/937/159/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 26.09.2014 року відповідач ОСОБА_3 отримав в борг від нього, ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5000доларів США, які зобов`язався повернути у строк, що не перевищує одного року, про що власноручно відповідачем ОСОБА_3 була складена боргова розписка. У грудні 2018 року, в рахунок часткового погашення своїх зобов`язань за вказаною розпискою, відповідачем ОСОБА_3 було повернуто позивачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1750доларів США. Оскільки, у встановлений сторонами строк, відповідач ОСОБА_3 повністю не виконав своє зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою від 26.09.2014 року, та з метою позасудового врегулювання спору, 04.10.2019 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_3 з досудовою вимогою про повернення боргу в повному обсязі, однак відповідач проігнорував вказані вимоги. У зв`язку з тим, що в установлений сторонами строк, відповідач ОСОБА_3 не виконав свої боргові зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою від 26.09.2014 року, то він, позивач ОСОБА_2 , просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 26.09.2014 року у розмірі 81347,50гривень, що еквівалентно 3250 доларів США станом на 21.10.2019 року, а також понесенні судові витрати по справі.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі. Згідно наданої відповіді на відзив, у грудні 2018 року на користь позивача ОСОБА_2 , відповідачем було сплачено 1750доларів США, які він сплатив через знайому позивача ОСОБА_4 ,тобто залишок боргу становить 3250доларів США, котрий відповідач обіцяв повернути у перших числах березня 2019 року, про що відповідач написав у своїй переписці в месенджері Телеграм. Оскільки відповідно ч.1 ст. 254 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, то позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, перебіг якої починається з грудня 2018 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити з підстав зазначених у відзиві, згідно якого ОСОБА_5 не заперечується той факт, що дійсно 26.09.2014 року він отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 5000доларів США, про що власноручно написав йому розписку, але свої боргові зобов`язання відповідач виконав у повному обсязі, а тому не згідний з позовними вимогами. Також, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки останнім днем повернення коштів є 26 вересня 2015 року.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що приблизно у грудні 2018 року на прохання знайомого ОСОБА_6 вона отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 1750доларів США, котрі передала ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.09.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 5000,00доларів США, а відповідач ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти позивачу ОСОБА_2 в строк, що не перевищує одного року, що підтверджується копією складеної розписки (а.с.8).

Факт отримання коштів у позику відповідач ОСОБА_3 не заперечив, та підтверджений його представником адвокатом Паламарчук Н.В. як в ході судового слідства так і у відзиві на позовну заяву.

Згідно матеріалів справи у встановлений в договорі позики строк відповідач ОСОБА_3 не повернув грошові кошти в повному обсязі, чим порушив свої договірні зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Так у грудні 2018 року, відповідач ОСОБА_3 частково повернув позивачу ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 26.09.2014 року в сумі 1750доларів США, а залишок боргу, обіцяв повернути перших числах березня 2019 року, що підтверджується його перепискою в месенджері Телеграм, зі змісту якої слідує, що відповідач ОСОБА_3 не заперечував факт наявності боргу, та визнавав станом на лютий 2019 року залишок боргу в сумі 3250доларів США. Факт переписки позивача ОСОБА_2 саме з відповідачем ОСОБА_3 підтверджується тим, що на акаунті у месенджері телеграм зазначено мобільний номер відповідача ОСОБА_3 НОМЕР_1 , який також зазначений відповідачем у його відзиві на позовну заяву (а.с.87-96).

04.10.2019 року позивач ОСОБА_2 направив на адресу відповідача ОСОБА_3 досудову вимогу, в якій просив сплатити заборгованість в розмірі 3250 доларів США протягом десяти днів з моменту отримання вимоги. Дана вимога була отримана відповідачем ОСОБА_3 08.10.2019 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9-11).

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Так ст.545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 81347 гривень 50 копійок, що еквівалентно 3250доларів США станом на 21.10.2019 року.

В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Враховуючи відсутність доказів щодо належного виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання з повернення суми позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача позичених коштів за договором позики від 26.09.2014 року.

Щодо заявленої представником відповідача у відзиві на позовну заяву вимоги про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК).

За змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові за № 6-43цс17 від 22.03.2017.

Факт часткового погашення відповідачем по справі ОСОБА_3 своїх зобов`язань за борговою розпискою від 26.09.2014 року підтверджується наявними у справі допустимими доказами, а саме перепискою відповідача ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_2 на аканті у месенджері Телеграм, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_3 надсилав повідомлення відповідачу зі свого мобільного номера відповідача НОМЕР_1 , котрий зазначений його представником у відзиві на позовну заяву, як номер телефону відповідача ОСОБА_3 . Зі змісту зазначеної переписки слідує, що відповідач ОСОБА_3 не заперечує факт наявності боргу у сумі 3250 доларів США станом на лютий 2019 року, та обіцяє його повернути у перших числах березня 2019 року (а.с.87-96).

Так допитана в ході судового слідства свідок ОСОБА_4 підтвердила, що у грудні 2018 року вона отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 1750доларів США, котрі передала ОСОБА_2 в рахунок погашення грошових зобов`язань ОСОБА_3 .

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки,відповідач ОСОБА_3 повернув позивачу ОСОБА_2 частину боргу у грудні 2018 року, що підтверджується перепискою відповідача ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_2 , а також поясненнями свідка ОСОБА_4 то мало місце переривання строків позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами у межах трирічного строку позовної давності, перебіг яких починається з грудня 2018 року.

За таких обставин, у даному випадку, вимога про застосування строку позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, на даний час сума боргу не повернута в повному обсязі, а відповідач ухилився від виконання зобов`язань, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу.

Окрім цього, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати понесені на правову допомогу, а також витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено в судовому засіданні, та доведено матеріалами справи, позивач під час розгляду справи сплатив судові витрати у вигляді судового збору в сумі 814,00грн., які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з того, що оплата гонорару адвокату згідно Додаткової угоди №1 до угоди б/н про надання правової допомоги від 23.09.2019 року проводиться в порядку перерахування на розрахунковий картковий рахунок адвоката у ПриватБанку із зазначенням призначення платежу «оплата гонорару за угодою №б/н від 23.09.2019 року». Однак позивачем не додано до матеріалів справи відповідної довідки або квитанції про перерахування коштів на рахунок адвоката відповідно до умов договору, а тому суд вважає в задоволенні вказаних вимог відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 211, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 11, 526, 625, 1046-1049 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_2 ), який зареєстрований: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_3 ), який мешкає: АДРЕСА_2 , суму боргу в розмірі 81347,50грн. (вісімдесят одна тисяча триста сорок сім грн. 50коп.), що еквівалентно 3250доларів США станом на 21.10.2019 року, за борговою розпискою від 26.09.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_2 ), який зареєстрований: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_3 ), який мешкає: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 814,00гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко