ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/285/21

Головуючий у першій інстанції - Демченко Л. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1554/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: Акціонерне товариство "Українська залізниця"

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області у складі судді Демченко Л.М. від 20 вересня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Бобровиця, дата складення повного тексту рішення 30 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з даним позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 200 000 грн. та на користь ОСОБА_2 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивачі також ставили питання про розподіл судових витрат по справі. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що 20.01.2018 року о 22:42 год. на залізничній станції "Кобижча" Південно-Західної залізниці Бобровицького району вантажний потяг №2135 скоїв наїзд на їх батька - ОСОБА_3 , який знаходився на пероні. За даним фактом 21.01.2018 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000027 та розпочато досудове розслідування Бобровицьким ВП ГУНП в Чернігівській області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер від отриманих травм в Бобровицькій ЦРЛ. Причиною смерті стали отримані від наїзду потяга травми. Між наїздом на ОСОБА_3 та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. 29.01.2018 року кримінальне провадження було закрито постановою слідчого. Після поміщення ОСОБА_3 до лікарні, позивачі перебували з ним та сподівались, що батько виживе. Позивачі зазначали, що від невизначеності та постійної тривоги за життя батька вони переживали неймовірні страждання, при цьому, був повністю порушений сон, оскільки весь час вони думали про те, чи виживе батько після ДТП. Після того, як батьку в лікарні стало гірше, страждання позивачів посилились. Позивачі вказували, що звістка про смерть рідної людини стала для них раптовою та психотравмуючою, вони відчували пригнічення, депресію, страх перед залізницею, а також гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія повністю змінила їх життя, та забрала близьку людину, чим повістю зруйнувала важливий життєвий зв`язок. Позивачі стверджували, що попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є неповоротною та надзвичайно тяжкою втратою. Будь-які зусилля не зможуть повернути позивачам батька, що свідчить про особливу тривалість страждань, пов`язаних із смертю. Отриману внаслідок смерті батька моральну шкоду позивачі визначили в сумі 400 000 грн., при цьому, просять стягнути на користь кожного із позивачів з відповідача по 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, задоволено частково. Судом стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави 2 000 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" просить скасувати рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.09.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, а також стягнути із позивачів на користь відповідача пропорційно судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 500 грн. за подання апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги АТ "Українська залізниця" вказують, що при зазначають, що при ухваленні оскаржуваного рішення від 20.09.2021 року судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не застосовано закони, які підлягали застосуванню, а саме, ч.5 статті 1187 ЦК України, ч.2 статті 1166 ЦК України, ч.1 статті 1193 ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, чим порушено норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не прийняв до уваги сукупності фактичних обставин, а саме, того, що потерпілий сидів на краю низької пасажирської платформи, ноги спрямував у бік колії, при цьому схиливши голову та підперши руками, на сигнали великої гучності не реагував, було застосовано екстрене гальмування, однак наїзду уникнути не вдалося. При цьому, вказані дії потерпілого свідчать про порушення потерпілим ОСОБА_3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 року №193/2663, що підтверджується актом службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру №02 від 26.01.2018 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції не застосував статтю 1193 ЦК України, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин. Апелянт зазначає, що при розгляді даного спору по суті судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність особливих зусиль потерпілого для уникнення наїзду на нього, а також відсутність дотримання простих правил (наближення поїзду легко помітити, перешкоди, щоб перечекати поїзд у безпечній зоні, відсутні). За даних обставин, як стверджує апелянт, можна зробити висновок, що лише за наявності свідомої поведінки потерпілого ОСОБА_3 у даній обстановці, йому могла бути спричинена шкода. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивачі не надали до позовної заяви жодних доказів моральної шкоди, які б підтверджували зазначені у позовній заяві обставини, або наявність підстав для звільнення від доказування. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77,78 ЦПК України, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача АТ "Українська залізниця" - Гуслякова М.З. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Таргонія В.М. на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду справи за відсутності позивачів та їх представника (а.с.169). Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінального провадження №0000027 по факту смерті ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 20.01.2018 року о 22:42 год. на залізничній станції "Кобижча" Південно-Західної залізниці Бобровицького району вантажний потяг №2135 скоїв наїзд на ОСОБА_3 , який сидів на низькій пасажирській платформі. За даним фактом 21.01.2018 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000027, правова кваліфікація: (КК України 2001) ст.276, ч.2.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є дітьми ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.17,18, 22).

Як вбачається із лікарського свідоцтва про смерть №199 від 27.01.2018 року, смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 настала внаслідок забою головного мозку, відкритої внутрішньочерепної травми, переломів кісток склепіння черепа, особа травмована при зіткненні з поїздом (а.с.12).

Відповідно до висновку експерта №26 від 27.01.2018 року, на підставі постанови слідчого СВ Бобровицького відділення поліції Ніжинського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області капітана поліції Н.М. Андруша, причина настання смерті ОСОБА_3 знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями у вигляді відкритої внутрішньо-черепної травми. Всі тілесні ушкодження у ОСОБА_3 спричинені одночасною дією тупих предметів по механізму удару та тертя, і могли виникнути, в тому числі, при залізничній травмі внаслідок удару потягом з наступним ударом (ударами) об тупі предмети в строк 18.01.2018 року.

Як вбачається із постанови слідчого СВ Бобровицького ВП Ніжинського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області про закриття кримінального провадження від 29.01.2018 року (а.с.7-8), 20.01.2018 року о 22:42 год. на залізничній станції "Кобижча" Південно-Західної залізниці Бобровицького району на низькій пасажирській платформі в напрямку м.Київ сидів ОСОБА_3 , ноги якого були спрямовані до колій. Вантажний потяг №2135, який прямував по колії, застосував екстрене гальмування, проте травмував ОСОБА_3 . Наслідком злочину, передбаченого ст.276 КК України, є створення небезпеки для життя людей або настання інших тяжких наслідків. Враховуючи, що ОСОБА_3 отримав травму на залізничній станції "Кобижча", сидячи на низькій пасажирській платформі, ноги спрямував в бік колії, при цьому склонивши голову та підпер руками, та з врахуванням того, що причина смерті ОСОБА_3 не пов`язана з будь-яким кримінальним правопорушенням, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000027 від 21.01.2018 року, закрито у зв`язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.276 КК України.

З копії акту №2 службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці Виробничий підрозділ Київська дирекція залізничних перевезень станція "Кобижча", складеного 26.01.2018 року вбачається, що нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення самим потерпілим ОСОБА_3 п. 2.5, п.2.19 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України (а.с.69-70).

Згідно із наданою 03.12.2020 року АТ "Укрзалізниця" інформацією, електровоз ВЛ80 №1392 перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу "Локомотивне депо Львів-Захід" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця" (а.с.9). Машиніст електровоза Урупа О.А. , дійсно з 12.07.2007 року по 01.04.2019 року працював у виробничому підрозділі локомотивне депо Конотоп регіональної філії "Південно-Західна залізниця" (а.с.10).

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, задоволено частково. Судом стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави 2 000 грн. судового збору.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року про часткове задоволення вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не застосовано закони, які підлягали застосуванню, а саме, ч.5 статті 1187 ЦК України, ч.2 статті 1166 ЦК України, ч.1 статті 1193 ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, чим порушено норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не прийняв до уваги сукупності фактичних обставин, а саме, того, що потерпілий сидів на краю низької пасажирської платформи, ноги спрямував у бік колії, при цьому схиливши голову та підперши руками, на сигнали великої гучності не реагував, було застосовано екстрене гальмування, однак наїзду уникнути не вдалося. При цьому, вказані дії потерпілого свідчать про порушення потерпілим ОСОБА_3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 року №193/2663, що підтверджується актом службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру №02 від 26.01.2018 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції не застосував статтю 1193 ЦК України, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин. Апелянт зазначає, що при розгляді даного спору по суті судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність особливих зусиль потерпілого для уникнення наїзду на нього, а також відсутність дотримання простих правил (наближення поїзду легко помітити, перешкоди, щоб перечекати поїзд у безпечній зоні, відсутні). За даних обставин, як стверджує апелянт, можна зробити висновок, що лише за наявності свідомої поведінки потерпілого ОСОБА_3 у даній обстановці, йому могла бути спричинена шкода. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивачі не надали до позовної заяви жодних доказів моральної шкоди, які б підтверджували зазначені у позовній заяві обставини, або наявність підстав для звільнення від доказування. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77,78 ЦПК України, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року, частково задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги фактичні документально підтверджені обставини справи, а також норми права, які регламентують спірні правовідносини, пославшись при цьому на положення п.9 ч.2 статті 16, ч.2,ч.3 статті 23, п.1 ч.2 статті 1167, ч.2 статті 1168, ч.2, ч.5 статті 1187 ЦК України.

При цьому, відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, судом першої інстанції обґрунтовано враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у зазначених в рішенні суду першої інстанції від 20.09.2021 року постановах Верховного Суду.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Дані правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05.06.2019 року у справі №466/4412/15-ц, провадження №61-37654св18.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №450/4163/18, провадження №61-69св21.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не застосував при вирішенні даного спору по суті ч.1 статті 1193 ЦК України, відповідно до якої, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року, оскільки вказані доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Приписами ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідно зазначити, що матеріали справи не містять доказів, які б вказували на наявність обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Діяльність, пов`язана із використанням потягів, є джерелом підвищеної небезпеки, а оскільки володільцем потягу є АТ ''Українська залізниця'', то відповідач зобов`язаний відшкодовувати шкоду, завдану транспортними засобами, якими він володіє.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що моральна шкода позивачам завдана смертю їх батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання, зазначені обставини істотно змінюють життя позивачів, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому додаткові зусилля щодо організації свого життя. Відновити становище, яке існувало до смерті батька у житті позивачів, неможливо. За наслідками смерті позивачі позбавлені моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому.

При цьому, судом першої інстанції прийнято до уваги, що згідно матеріалів справи, не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідачем не надано належних та достатніх, у розумінні статей 77, 80 ЦПК України, доказів, які б свідчили, що ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП із смертельним наслідком, і за даних обставин, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачам, у зв`язку із умислом потерпілого.

При цьому, судом першої інстанції при вирішенні даного спору обґрунтовано прийнято до уваги ті обставини, що смерть ОСОБА_3 настала також у зв`язку із його особистою необережністю, та сидінням на залізничній платформі ногами, спрямованими до колій, а отже, однією із причин загибелі ОСОБА_3 є недотримання ним правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.

З огляду на вищевикладене та з врахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь кожного із позивачів підлягає сума у розмірі 100 000 грн.

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також роз`яснення, викладені у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди'' (із подальшими змінами), апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.09.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: