Справа № 202/2620/20
Провадження № 2/202/243/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 березня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді: Бєсєди Г.В.

за участю секретаря: Голобородько О.М.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпро ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпро ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування поданої позовної заяви, зазначила що з 18.06.2010 року по 03.10.2018 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька - ОСОБА_5 . 10.04.2012 року вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де проживали усією сім`єю до квітня 2015 року. З квітня 2015 року вони разом із донькою проживали у м. Івано-Франківську та періодично приїжджали до м. Дніпра, де проживали у спірній квартирі. З серпня 2017 року припинили подружні стосунки та спільне проживання. Наголошувала, що її малолітня донька - ОСОБА_5 була зареєстрована разом з батьком - ОСОБА_2 з 08.11.2012 року за адресою: АДРЕСА_2 . 31.07.2018 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі - продажу квартири із ОСОБА_6 , з якою у нього на той час були фактичні шлюбні відносини, чим порушив права малолітньої дитини, що є підставою для визнання договору купівлі продажу недійсним. Звертала увагу суду, що з серпня 2017 року вона вимушена була разом з донькою проживати у батьків, а продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 , призвів до порушення прав малолітньої дитини на користування житлом.

Представник позивача з`являлася в судові засідання, позов підтримала та просила задовольнити, наголошували, що укладення договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 призвів до порушення майнових прав дитини.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник з`являлися в судові засідання, в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Відповідач ОСОБА_6 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що малолітня ОСОБА_5 не є власником квартири та фактично в ній не проживала. Малолітня ОСОБА_5 проживала разом із матір`ю - ОСОБА_4 , у зв`язку із чим договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 не порушує прав дитини. Звертала увагу суду, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради від 20.06.2018 року № 2-17/979 місце проживання дитини визначено разом із матір`ю, у зв`язку із чим ОСОБА_5 повинна була бути зареєстрована за фактичним місцем проживання своєї матері. Вважає, що ухиляння матері від реєстрації своєї дитини за фактичним місцем проживання свідчить лише про власний майновий інтерес до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача - ОСОБА_6 в якому зазначено, що факт реєстрації малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_2 встановлено рішеннями судів по справі № 206/721/18 та самим батьком ОСОБА_2 про це зазначено в позовній заяві, поданій ним до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідачем ОСОБА_6 було надано заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України в яких зазначено, що метою звернення позивача до суду є фактично бажання заволодіти належним їй майном.

ОСОБА_2 та його представник з`являлися в судове, заперечували щодо задоволення позовних вимог та зазначали, що при укладанні договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 права малолітньої дитини - ОСОБА_5 порушено не було, оскільки дитина на той час не була зареєстрована в квартирі та фактично проживала з матір`ю за іншою адресою.

Представник служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпро ради в судове засідання надав заяву про розгляд справи без їх участі та зазначив, що станом на листопад 2020 року письмових звернень про надання дозволу на укладання та підписання договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 до служби не надходило.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2020 року заборонено будь-кому в будь-який спосіб вчиняти дії, направлені на відчуження квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6 .

Суд, дослідивши письмові докази у справі, заслухавши учасників справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, 04.09.2012 року, актовий запис № 487.

31 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 10 квітня 2012 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 31 липня 2018 року ОСОБА_2 підтвердив, що зареєстрованих в відчужуваній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 малолітніх та неповнолітніх дітей, немає, та укладання договору купівлі - продажу не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непраздатних осіб.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2020 року відмовлено ОСОБА_4 у позовних вимогах до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі - продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо їх майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів купівлі-продажу, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Разом із тим, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Зазначений правовий висновок висловлений в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У зв`язку з наведеним необхідно виходити з того, чи мали неповнолітні діти право користування спірним будинком на момент укладення договору купівлі-продажу, та чи порушено внаслідок відчуження квартири їх немайнові права (право користування зазначеним житлом).

ОСОБА_5 , зареєстрована разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ в Дніпропетровській області ДМС № 20/4 від 14.01.2019 року.

Згідно довідки № 6457 від 30.07.2018 року про склад сім`ї, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на день укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки № 02.3-12/15098 від 23.09.2020 року, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_5 зареєстрованою в м. Дніпро не значиться.

Згідно довідки № 8470 від 24.09.2020 року про склад сім`ї, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованим значиться ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Відповідно до листа департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-157 від 09.09.2020 року довідка про склад сім`ї № 6457 від 30.07.2018 року департаментом не видавалась.

Згідно листа № 6/5-862 від 13.10.2020 року департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відповідно до реєстру територіальної громади та даних картотеки з питань реєстрації осіб відсутні відомості щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до листавідділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ в Дніпропетровській області ДМС № 2349/4 від 21.10.2020 року ОСОБА_5 , зареєстрована разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, в листі повідомляється, що відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» повноваження з реєстрації місця проживання з 04.04.2016 року делеговані органам місцевого самоврядування.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.06.2019 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із її матір`ю ОСОБА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При розгляді цивільної справи № 206/721/18 судом встановлено, що дитина разом з матір`ю до вересня 2018 року проживала: АДРЕСА_3 , а з грудня 2018 року проживає разом з матір`ю АДРЕСА_4 . Позивач орендує квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору оренди від 01.12.2018 року. Термін оренди до 01.12.2019 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 15 січня 2019 року проведеного Службою у справах дітей вбачається, що в помешканні створені належні умови для проживання та виховання дитини.

Орган опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпрі ради дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 , даний висновок затверджений Самарською районною у місті Дніпрі радою 20.06.2018 року №2-17/979.

Згідно з листом Департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 14.12.2018 року № К-1158/01-08, ОСОБА_5 навчається у 1-Б класі Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №3 Івано-Франківської міської ради. До даного закладу освіти зарахована з 01.09.2018 року на підстави заяви матері, ОСОБА_4 , від 18.04.2018 року.

Таким чином, судом встановлено, що станом на день укладання договору купівлі-продажу від 31.07.2018 року малолітня ОСОБА_4 фактично не проживала за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно не користувалася зазначеним житловим приміщенням.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановив, що укладений 31.07.2018 року між відповідачами у справі договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 не призвів до порушення майнових прав дитини, оскільки станом на дату його укладання малолітня ОСОБА_5 не проживала у зазначеній квартирі, а позивачем не надано належних доказів, що ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 на день укладання договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2018 року.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про недоведеність стороною позивача того, що внаслідок укладання між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу від 31.07.2018 року були порушені права малолітньої дитини, а сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору дарування не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки житлові права малолітньої ОСОБА_5 не було порушено, враховуючи проживання за іншою адресою, а не в квартирі, що є предметом договору, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпро ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 11.03.2021 року.

Суддя: Г.В. Бєсєда