Ухвала

10 березня 2021 року

м. Київ

справа № 761/1594/20

провадження № 61-3183ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) про зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк») уклав договір банківського вкладу (депозиту) від 25 червня 2014 року № 023-12506-250614 у доларах США, сума вкладу - 1 580,00 доларів США, процентна ставка - 8 процентів річних, строк повернення вкладу - 26 листопада 2014 року. Крім того, між цими ж сторонами 26 червня 2014 року укладений ще один договір банківського владу (депозиту) № 003-12506-260614 у євро, сума вкладу становила - 200,00 євро, процентна ставка - 6 процентів річних, строк повернення вкладу - 27 листопада 2014 року. При цьому, після закінчення строків договору він звернувся до банку для повернення сум його вкладів та нарахованих відсотків за користування, однак банк добровільно не повернув вказані вклади. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року стягнуто з ПАТ «Дельта банк» на його користь 111 167,75 грн пені. Для виконання вказаного рішення він звернувся до виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, внаслідок чого відкрито виконавче провадження. 19 листопада 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві на адресу уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк» направлена постанова про закінчення виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа № 760/3579/15-ц, виданого 06 вересня 2016 року Солом`янським районним судом м. Києва.

16 березня 2018 року він звернувся до ФГВФО із заявою щодо включення його кредиторських вимог до загального реєстру акцептованих вимог кредиторів із майновими вимогами. 19 квітня 2018 року він отримав відповідь на його заяву, в якій вказано, що його грошові вимоги за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року у справі № 760/3579/15-ц включені у сьому чергу. Такі дії відповідача є неправомірні, оскільки рішення суду виконується позачергово, а не в сьомій черзі.

Із урахуванням наведених обставин, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив зобов`язати ФГВФО виплатити ОСОБА_1 111 167,75 грн пені позачергово на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами унеможливлює задоволення вимог кредиторів банку поза межами ліквідаційної процедури та визначеної черговості відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта банк» відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» віднесла кредиторську вимогу позивача у сьому чергу Реєстру акцептованих вимог кредиторів.

27 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак