РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 556/225/20

Провадження № 22-ц/4815/183/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Полюхович Оксаною Іванівною на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року (ухвалене у складі судді Іванків О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з відповідачем за період з 27 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та Ѕ земельної ділянки на якій він розташований.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2007 року по 17 жовтня 2014 року. Від шлюбу у них народилося четверо дітей. Після розірвання шлюбу вона разом з дітьми продовжила проживати з відповідачем однією сім`єю у спірному будинку, будівництво якого розпочалося під час шлюбу, а введення останнього в експлуатацію відбулося після його розірвання. Зазначає, що хоча їхні стосунки з відповідачем не завжди були приязними, проте вони проживали однією сім`єю у спірному будинку до 30 вересня 2018 року. Вони мали спільний бюджет, спільно продовжували будівництво будинку та господарських будівель, були поєднані спільним побутом, а саме: спільне приготування їжі, харчування, ведення домашнього та присадибного господарства. 30 вересня 2018 року відповідач відносно неї вчинив насильство в сім`ї, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. З того часу їхні шлюбні стосунки припинилися, хоча вони і продовжили спільне проживання, проте вели окремі бюджети, харчування, господарство та проживали у окремих кімнатах. Вона, відповідач та їх неповнолітні діти зареєстровані у спірному будинку. Вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя, у зв`язку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 27 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року.

Визнано спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною площею 0,2498 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0021.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність доказів, які містяться у матеріалах справи доводять ту обставину, що з 27 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільно завершили будівництво житлового будинку з надвірними господарськими будівлями АДРЕСА_1 , спорудження якого було розпочато під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Дану обставину підтверджують також надані сторонами видаткові накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів, а саме: №10 від 13.05.2008 р., №20 від 05.11.2011 р., №439 від 19.07.2013 р., №387082 від 08.09.2016 р.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 адвокат Полюхович О.І. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги встановлену судовим рішення обставину, а саме: рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2014 року, яким встановлено, що «відносини сторони не підтримують на протязі тривалого часу».

Обставина того, що сторони після розірвання шлюбу змушені були проживати у одному помешканні викликана лише тим, що на їх спільному утриманні перебувало четверо дітей. Після розірвання шлюбу сторони хоч і проживали у одному помешканні, спочатку в матері позивача, потім у найманих помешканнях, а з 2018 року у спірному будинку відповідача, проте вони проживали у різних кімнатах, відносини як чоловік та жінка не підтримували, постійно конфліктували та сварилися.

Відповідач більшу частину часу проводив за межами країни на заробітках для того, щоб належно виконувати свій батьківський обов`язок з утримання своїх чотирьох дітей. Натомість позивач власного заробітку не мала. Заперечує щодо доказів, яким суд обґрунтував своє рішення. Вважає, що належних доказів на підтвердження обставини проживання сторін однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу матеріали справи не містять.

Відповідач повністю заперечує будь-яку участь позивача у будівництві належного йому спірного будинку, оскільки остання не має жодного відношення до даного будинку, окрім самого факту її реєстрації у ньому.

Належних доказів у підтвердження понесення позивачем будь-яких витрат на будівництво будинку матеріали справи не містять. Зокрема, позивач не надала до суду будь-яких письмових доказів про те, що вона своєю працею чи коштами приймала участь у будівництві спірного будинку, як не надала і письмової угоди про спільну участь у будівництві. Жодних квитанцій про придбання будівельних матеріалів на її ім`я до суду не надано.

Заперечує щодо видаткових накладних та чеків на придбання будівельних матеріалів, а саме № 10 від 13.05.2008 року та № 20 від 05.11.2011 року, оскільки вони є неналежними доказами, не встановлюють причинний зв`язок з фактом будівництва спірного будинку, оскільки державний акт на земельну ділянку на якій у 2016 році відповідач почав фактичне будівництво, виданий лише 09.08.2012 року.

Видаткову накладну № 439 від 19.07.2013 року, яка також надана позивачем на підтвердження обставин придбання будівельних матеріалів для спірного будівництва, а саме: на придбання блоків висівкових (1500 штук), також вважає є неналежним доказом у справі, оскільки у ній не вказано прізвища замовника.

Водночас видаткова накладна від 08.09.2016 року на придбання ОСОБА_2 металочерепиці та блоків будівельних, яка надана до суду відповідачем, підтверджує обставину того, що будівництво будинку було здійснено ним самостійно без участі позивача у період після розірвання шлюбу.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2007 року по 27 жовтня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та рішенням Володимирецького районного суду від 17.10.2014 року.

Сторони є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На час судового розгляду справи сторони та їх неповнолітні діти зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Полицької сільської ради №379 від 22.03.2012 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2498 га у АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Повідомлення про початок виконання будівельних робіт №РВ7 ОСОБА_2 повідомив про початок будівництва житлового будинку у с. Полиці 07.09.2012 року.

У відповідності до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, будівництво житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 завершено 29.01.2018 року.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Подібна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 15.07.2020 року у справі №524/10054/16 (61-21748св18).

З пояснень позивача та свідка ОСОБА_7 , яка у суді першої інстанції під присягою надала свідчення, вбачається, що сторони проживали в господарстві ОСОБА_7 з часу реєстрації шлюбу і продовжили проживати в цьому ж господарстві після розірвання шлюбу до лютого 2018 року. У подальшому сторони та їх неповнолітні діти перейшли проживати у власний новозбудований будинок. Ці пояснення підтверджуються відмітками про реєстрацію у паспорті позивача, з яких вбачається, що з 21.02.2018 року ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 ; записами у погосподарській книзі №5 за 2016-2020 роки та довідками виконавчого комітету Полицької сільської ради №97 від 20.01.2020 року та №1381 від 21.08.2020 року.

Також свідок ОСОБА_7 пояснила, що і після офіційного розірвання шлюбу донька з зятем проживали як подружжя, зять їздив на заробітки, після чого повертався в сім`ю та привозив гроші. Донька вела домашнє господарство, готувала їсти, прала, у тому числі речі ОСОБА_2 , у них був спільний бюджет. Всі оточуючі сприймали їх як подружжя, наприклад на весілля їх завжди запрошували разом, різні свята вони також відзначали разом.

З листа Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації №382/02-19 від 03.02.2020 року вбачається, що у березні 2016 року при оформленні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, ОСОБА_1 вказала ОСОБА_2 як співмешканця, у зв`язку з чим розрахунок допомоги було проведено з урахуванням цієї особи.

З наданих позивачем виписок про рух коштів на її картковому рахунку в АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що протягом 2015-2017 років ОСОБА_1 систематично перераховувала кошти ОСОБА_2 , поповнювала рахунок його мобільного телефону, здійснювала погашення кредиту ОСОБА_2 , а також отримувала гроші від відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що наявні у матеріалах справи належні та допустимі докази, у своїй сукупності доводять ту обставину, що з 27 жовтня 2014 року по 30 вересня 2018 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільно завершили будівництво житлового будинку з надвірними господарськими будівлями АДРЕСА_1 , спорудження якого було розпочато під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Дану обставину підтверджують також надані сторонами видаткові накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів, а саме: №10 від 13.05.2008 р., №20 від 05.11.2011 р., №439 від 19.07.2013 р., №387082 від 08.09.2016 р.

Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.ст. 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 1 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У відповідності до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Встановивши, що спірний будинок є спільним майном подружжя сторін, місцевий суд дійшов вірного висновку про поділ між ними у рівних частках земельної ділянки на якій розташований будинок.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється за принципом змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Докази, які надані позивачем на підтвердження обставин позову, яким місцевий суд надав належну оцінку, відповідачем не спростовані.

Проживаючи спільно з ОСОБА_1 понад чотири роки після розірвання шлюбу, спочатку у будинку її матері, а в подальшому у спірному будинку, надавши дозвіл на проживання та реєстрацію у ньому, відповідач не спростував та не довів відсутності усталених відносин з останньою, що притаманні подружжю.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України").

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Полюхович Оксаною Іванівною залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.,

Хилевич С.В.