Справа № 504/1126/19
Провадження № 2/504/453/21

РІШЕННЯ
03.03.2021 року смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря Мельникової В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, цивільну справу уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу, -
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , який уточнив у жовтні 2019 року, і просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поділити спільне нерухоме майно, що набуто подружжям за час шлюбу, вирішити питання судового збору.
Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.10.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.01.2020 року залишено без розгляду частину позовних вимог, зокрема, щодо розірвання шлюбу.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.01.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.
У судові засідання повторно відповідач не з`явилась, зокрема від отримання судової повістки на засідання 03.03.2021 року відмовилась, про що свідчить зворотній поштовий конверт.
Представник позивача- адвокат Бабков В.Д. подав письмову заяву про розгляду справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити повністю.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:
На час розгляду цієї справи відомості про розірвання цього шлюбу у суду відсутні.
12.12.2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цілу житлову квартиру АДРЕСА_1 , що встановлено судом зі змісту інформаційної довідки № 183578906 від 04.10.2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Між сторонами склались неприязні відносини, вони тривалий час, приблизно з 2019 року не проживають разом, сім`я фактично припинила своє існування.
Як стверджує позивач, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спільною квартирою, та не визнає його право власності.
Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.
Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі.
Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію.
Таким чином позов слід задовольнити.
Вирішуючи питання судового збору, суд виходить з того, що його витрати документально підтверджені квитанцією від 29.10.2019 року № ПН1790, і тому судовий збір слід стягнути з відповідачки на користь позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Поділити спільне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловій квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко