Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.12.2021 Справа №607/24181/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Івашків О. М.

учасників справи

представника позивача Молень І. Й.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_2 про стягнення коштів на навчання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 05.08.2009 наказом ректора Державного вищого навчального закладу «ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» № 207 (Д) від 10.08.2009, ОСОБА_2 зараховано студентом першого курсу медичного факультету даного університету. Також, 01.09.2009 між позивачем та відповідачем укладено Угоду № 53 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з умовами якої остання зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Відтак, в червні 2015 року відповідача як молодого спеціаліста направлено на роботу в обласну психіатричну лікарню № 2 м. Миколаїв УОЗ Миколаївської ОДА на посаду лікаря - психіатра. Відповідача прийнято на роботу з 02 лютого 2017 року в психоневрологічне відділення № 5 на посаду лікар-психіатр без категорії. Однак, ОСОБА_2 було звільнено з посади лікаря-психіатра за прогул без поважних причин.

Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовилася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Відповідно до розрахунку фактичних витрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року вартість навчання відповідача становить 80 088,38 грн. Крім того, за період навчання в університеті з вересня 2009 року по червень 2015 року відповідачу була нарахована та виплачена стипендія в розмірі 45 314,27 грн.

У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, представник позивача просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача затрачені кошти на навчання в розмірі 125 402,65 грн та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому вказав, що Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України є неналежним позивачем. Університет отримував державне замовлення на підготовку спеціалістів за спеціальністю «лікувальна справа» у 2009 році від МОЗ України у кількості 142 фахівця, що було сформоване у формі наказу МОЗ України № 429 від 16 червня 2009 року «Про державне замовлення на підготовку та випуск фахівців з вищою освітою у 2009році».

У період з 2009-2015 року з Державного бюджету України кошти на навчання студентів Університету за державним замовленням, в тому числі і на навчання ОСОБА_2 , виділялись відповідно до затвердженого обсягу державного замовлення за відповідною спеціалізацією однією сумою.

В даному випадку позивач по справі - Медичний університет фактично з державного бюджету України в період з 2009 по 2015 рік отримав фінансування навчання на державній формі студента ОСОБА_2 , згідно державного замовлення сформованого у формі наказу МОЗ України № 429 від 16 червня 2009 року «Про державне замовлення на підготовку та випуск фахівців з вищою освітою у 2009році», яке зроблено в інтересах замовника, а саме, позивач по справі є надавач послуг, але аж ніяк не є замовником і платником такої послуги.

Крім того, незважаючи на те, що особа позивача діє як суб`єкт господарювання в статусі бюджетної установи, однак такий не являється органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, а тому, не може діяти в інтересах держави як позивач про стягнення, витрачених на особу відповідача, державних коштів в державний бюджет України, оскільки в даному випадку його права не порушені, а жодним законом не визначено його повноважень на представництво інтересів держави в суді, тобто позивач не підтвердив своє право діяти від імені держави.

Університет не наділений повноваженнями щодо стягнення коштів до державного бюджету України, що знову ж таки не є органом виконавчої влади та в Статуті не визначено повноважень такого діяти в інтересах держави.

Також, в Статуті не зазначено, що університет є розпорядником бюджетних коштів чи контролером їх цільового використання, як це і не значено відповідним законом, що в свою чергу додатково підтверджує відсутність повноважень на представництво інтересів держави в суді.

Отже, з урахуванням викладеного, питання про стягнення бюджетних коштів до державного бюджету України в судовому порядку може ставити орган виконавчої влади, розпорядник бюджетних коштів, якщо це право прямо визначено відповідним законом, а в даному випадку позивач по справі до владної структури не відноситься на відміну від МОЗ України, тому права представлення інтересів держави у позивача в суді не має.

Університет не являється замовником підготовки молодого спеціаліста, який повинен був відпрацювати в лікувальній установі, яка не підпорядкована особі позивача протягом певного періоду, не поніс власних витрат по підготовці ОСОБА_2 , тобто особа позивача не зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ті чи інших витрати, не втратив доходи, які б Університет міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода), то і відповідно останньому не було зі сторони відповідача завдано майнової шкоди чи збитків, а тому, такі позовні вимоги є надуманими та безпідставними.

Також, Університет не надав належні докази (первинні документи), на підставі яких зроблений «Розрахунок фактичних затрат на навчання ОСОБА_2 - студентки медичного факультету за державним замовленням 2015 року» у формі таблиці, та «Довідка про доходи» від 06.08.2019року за № 04/3853, з яких можна звірити обґрунтованість заявленої суми стягнення, а тому ціна позову не є обґрунтованою взагалі, тобто не подано належних і допустимих доказів на підтвердження предмету доказування і в частині стягнення вищевказаної суми.

Крім цього, забезпечення стипендією відбувалось внаслідок наявності в особи певних особистих «якостей» і типовою угодою № 53 про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2009 року не передбачено обов`язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов угоди, а тому, й відсутні правові підстави для стягнення стипендії взагалі.

Представник відповідача вказує, що між особою позивача та відповідачем було укладено правочин, яким сторони визначили між собою права та обов`язки.

Зі сторони Університету вищезазначені обов`язки виконані, як і зі сторони відповідача, а саме, остання згідно виданого направлення прибула у Миколаївську обласну психіатричну лікарню № 2 Миколаївської обласної ради, відпрацювала певний період, однак у зв`язку із тим, що вказаною установою (роботодавцем) її не було забезпечено житлом, що передбачено законодавством, таке остання шукала та наймала за власні кошти, розміру заробітної плати не вистачало на фактичні витрати, а тому, вона змушена була звільнитись.

Між сторонами не було домовленості про відповідальність за те, що студент повинен сплачувати до державного бюджету кошти в тому разі, якщо не відпрацює три роки в установі до якої його направлять, а відповідальність узгоджувалась за відмову їхати за призначенням, однак такого порушення відповідач не вчиняла, тому в даному випадку нести відповідальність за непогоджену сторонами санкцію немає на те законних підстав.

Із вищенаведеного, представник відповідача зазначив, що жодним чином не висловлена позиція позивача з належним застосуванням норм матеріального права, яке б передбачало, яке те визначає ЦПК України, право передбачене законом на звернення Університету до суду в інтересах держави, а також, не встановлено та не досліджено в контексті норм ст. 1166 ЦК України, наявності збитків чи шкоди Університету спричинених діями студента, що в свою чергу на думку відповідача, не перешкоджає дослідженню в даному провадженні вказаних обставин по суті, а тому, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав та обґрунтувань, викладених у відзиві на позов та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що не погоджується із аргументами наведеними відповідачем у його відзиві, оскільки 01.09.2009 відповідач підписавши Угоду № 53, зобов`язався прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

На думку позивача, оскільки керівник Університету є стороною укладеної з відповідачем Угоди на підготовку фахівця з вищою освітою за державні кошти, тому в даному випадку, саме Університет наділений правом звернутися до суду із позовом з метою відшкодування до державного бюджету затрачених коштів на навчання відповідача.

У позовній заяві позивачем було вказано, що відповідач відмовляється відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Зазначене свідчить про те, що шкода завдана відповідачем державному бюджету, а не Університету.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року та довідка про доходи №07/3853 від 6 серпня 2019 року, не є належними та допустимими доказами, зазначає наступне.

У відзиві представник відповідача не спростовує факту необхідності відшкодування витрат, затрачених Університетом на навчання відповідача. А тому, за відсутності будь-яких обґрунтованих заперечень щодо необхідності відшкодування таких витрат представник відповідача ставить під сумнів лише розмір таких витрат, без наведення власних міркувань та доводів щодо правильності виконаного позивачем розрахунку. Відтак, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи №607/11542/16-ц.

Ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Згідно із наказом МОЗ України № 1353 від 12.06.2019 «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України.

Відповідно до п. 4 Розділу І Статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України (далі - Університет), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.06.2019 №1353, Університет заснований на державній формі власності. Органом управління Університету є Міністерство охорони здоров`я України. Університет як суб`єкт господарювання діє в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості. Майно Університету є державною власністю.

Водночас, п. 10 Розділу І Статуту передбачено, що Університет є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 (чинною на момент виникнення правовідносин) затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якої передбачено, що Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю.

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця вищою освітою.

Відповідно до п. 18 Порядку керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди.

Пунктом 19 Порядку передбачено, що оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником.

Відповідно до п. 20 Порядку молодий фахівець повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу.

Окрім цього, згідно п. 14 цього Порядку у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з п. 1 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» №77/96 від 23.01.1996, із змінами, внесеними згідно з Указом Президента №342/96 від 16.05.1996, вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

Окрім цього, пунктом 2 цього Указу передбачено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Водночас, відповідно до вищезазначеного Указу Президента України від 23.01.1996 №77 та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992, наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.

Пунктом 6 даного Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Також, згідно п. 21 цього Порядку випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.

У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до п. 1.1. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІУ рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України № 291 від 19.09.1996, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III - IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря(провізора) - спеціаліста певного фаху.

Згідно п. 2.3. цього Положення підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування.

Пунктом 3.2. Положення передбачено, що початок навчання в інтернатурі визначено з 1 серпня.

На підставі рішення приймальної комісії від 05.08.2009 за № 17 зараховано студентом першого курсу медфакультету ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з наказу № 207(Д) по Тернопільському державному медичному університету ім. І.Я. Горбачевського від 10.08.2009.

Відповідно до Угоди № 53 про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2009 (далі - Угода), позивач зобов`язався оформити відповідачу направлення на працевлаштування. Натомість, відповідний студент зобов`язується прибути після закінчення Медуніверситету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання її сторонами додаткових угод.

Разом з тим, Угодою передбачено обов`язок Університету забезпечити студентові: якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; оформити студентові направлення на працевлаштування.

Відповідно до протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують Університет в червні 2015 року, від 16.01.2015, постановлено направити відповідача як молодого спеціаліста на роботу в Обласну психіатричну лікарню № 2 м. Миколаїв Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА на посаду лікаря-психіатра.

Із пропозицією щодо працевлаштування відповідач була ознайомлена та згідна, про що свідчать її підписи в Картці працевлаштування випускника від 16.01.2015, пропозиції щодо працевлаштування.

Окрім цього, направлення на роботу № 02010830/053 було вручено відповідачу особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2015 року від 26.06.2015.

Відповідно до витягу з наказу № 95 (ДМ) по ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» від 25.06.2015, на підставі результатів держаних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом ОСОБА_2 .

Відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника медичного факультету ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» (2015 рік випуску), ОСОБА_2 визначене конкретне місце майбутньої роботи за направленням в УОЗ Миколаївської ОДА, м. Миколаїв, обласна психіатрична лікарня № 2 на посаду лікаря - психіатра.

Наказом в.о. головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 2 від 01.02.2017 за № 15-к, ОСОБА_2 прийнято на роботу з 02 лютого 2017 року в психоневрологічне відділення № 5 на посаду лікар-психіатр без категорії.

Однак, згідно із наказом в.о. головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 2 від 28.09.2018 за № 149-к, ОСОБА_2 звільнено з посади лікаря-психіатра психіатричного відділення № 9 за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП), а також, з посади лікаря-психіатра психоневрологічного відділення № 5 (для хворих з пограничними станами і психосоматичними розладами), внутрішнього сумісника, за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП).

Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовилася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Згідно довідки про доходи № 07/3853 від 06.08.19, складеної «ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України», відповідачу ОСОБА_2 , за період навчання в Університеті з вересня 2009 року по червень 2015 року була нарахована та виплачена стипендія в розмірі 45 314,27 грн.

Згідно із розрахунком фактичних затрат на навчання ОСОБА_2 - студентки медичного факультету за державним замовленням 2015 року випуску, вбачається, що вартість навчання становить 80 088,38 грн.

Відповідачу на його адресу направлялась вимога про виконання зобов`язання № 19/3955 від 09.08.2019 «ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» виконати умови Угоди, що тягне за собою відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Однак, жодної письмової відповіді від відповідача на адресу Університету не надходило.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.01.1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Окрім цього, ч.1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд вважає, що, зобов`язання яке виникло між сторонами справи є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Крім того, Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 січня 2021, справа №607/3693/17, зазначає, що розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. А покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.

Щодо дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права, суд зазначає наступне.

Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мала місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01.09.2009, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.

Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-III «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2009 року, далі - Закон про вищу освіту 2002 року) особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, мають право на призначення стипендій. Абзац другий частини другої цієї ж статті передбачав, що студенти вищих навчальних закладів мають право на отримання стипендій, призначених юридичними та фізичними особами, які направили їх на навчання, а також інших стипендій відповідно до законодавства.

Абзац п`ятий частини шостої статті 64 Закону про вищу освіту 2002 року визначав, що особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями у розмірі не менше ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» (в чинній редакції далі - Закон про вищу освіту 2014 року) особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на призначення стипендій (пункт 11).

Частина друга цієї ж статті Закону про вищу освіту 2014 року визначає, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини четвертої цієї ж статті Закон про вищу освіту 2014 року соціальні стипендії призначаються студентам (курсантам) закладу вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Академічні стипендії призначаються особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, встановлюється вченою радою закладу вищої освіти у межах визначеного Кабінетом Міністрів України загального відсотка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, та стипендіального фонду. Студентам (курсантам) закладів вищої освіти, які мають право на отримання соціальної стипендії і набувають право на отримання академічної стипендії, надається один вид стипендії за їхнім вибором.

Частина п`ята статті 62 Закон про вищу освіту 2014 року визначає, що розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 51 Закону України від 23.05.1991 № 1060-XII «Про освіту» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2009 року, далі - Закон про освіту 1991 року) передбачала, що вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти відповідно мають гарантоване державою право на призначення стипендій; забезпечення стипендіями, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частина перша статті 53 Закону України від 05.09.2017 року № 2145-VIII «Про освіту» (в чинній редакції далі - Закон про освіту 2017 року) передбачає, що здобувачі освіти мають право на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2009 року, далі - Порядок призначення і виплати стипендій), стипендії призначаються зазначеним у пункті 1 цього Порядку особам: академічні: зазначеним у підпунктах 1-3 - за результатами навчання у професійно-технічних і вищих навчальних закладах та виявленою при цьому успішністю; зазначеним у підпунктах 4-8 - на підставі наказу про зарахування до навчальних закладів та наукових установ; соціальні - на підставі нормативно-правових актів на отримання державних пільг і гарантій для окремих категорій громадян.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати стипендій його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах та наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, у навчальних закладах, що перебувають у власності Автономної Республіки Крим, та комунальних навчальних закладах за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Пункт 1 Порядку призначення і виплати стипендій (в чинній редакції, далі - чинна редакція Порядку призначення і виплати стипендій) передбачає, що його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі - навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету, зокрема, студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації (наукових установ) (далі - студенти) (підпункт 2).

Відповідно до пункту 4 чинної редакції Порядку призначення і виплати стипендій особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються такі стипендії: академічні, зокрема, особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку - за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах); соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.

З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.

Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 січня 2021, справа №607/3693/17.

Відносно тверджень представника відповідача щодо неналежного позивача, суд зазначає, що оскільки Університет є бюджетною установою, органом управління якої є МОЗ України, керівник Університету є стороною укладеної з відповідачем Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою за державні кошти, а тому саме Університет наділений правом звернутися до суду із позовом з метою відшкодування до державного бюджету затрачених коштів на навчання відповідача.

Крім цього, на думку суду, не заслуговують уваги доводи представника відповідача про те, що є неналежним доказом наданий позивачем розрахунок вартості навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року, який складено та підписано головним бухгалтером і заступником ректора Університету з економічних питань, оскільки будь-якого іншого розрахунку чи вказівки на конкретні показники у розрахунку, з яким не згідний відповідач, суду не надано. Таким розрахунком, у свою чергу, може бути власний розрахунок, складений на підставі відповідних показників чи методики.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів відповідно до Глави 5 ЦПК України.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачем ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» повністю виконано умови укладеної з відповідачем Угоди, а саме: забезпечено студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та оформлено студентові направлення на працевлаштування.

Відповідача ОСОБА_2 було прийнято на роботу з 02 лютого 2017 року в психоневрологічне відділення № 5 на посаду лікар-психіатр без категорії, однак згідно із наказом в.о. головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 2 від 28.09.2018 за № 149-к, останню звільнено з посади лікаря-психіатра психіатричного відділення № 9 за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП), а також, з посади лікаря-психіатра психоневрологічного відділення № 5 (для хворих з пограничними станами і психосоматичними розладами), внутрішнього сумісника, за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП), і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди, тягне за собою обов`язок відшкодувати в встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.

Таким чином, суд вважає, що матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якої здійснювалась за державним замовленням, є правомірними, оскільки існують законні підстави, які зобов`язують її відшкодувати вартість за навчання.

З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_2 про стягнення коштів на навчання, слід задовольнити, та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, витрачені на її навчання в цьому університеті, в розмірі 125 402,65 грн.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частин 1 і 3 статі 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відтак, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 2 007,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_2 про стягнення коштів на навчання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України кошти, витрачені на її навчання в цьому університеті, в розмірі 125 402,65 грн (сто двадцять п`ять тисяч чотириста дві гривні 65 копійок) та 2 007,00 грн (дві тисячі сім гривень 00 копійок) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, місцезнаходження: майдан Волі, буд. 1, м. Тернопіль, .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 04 січня 2022 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко