ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована його дружина ОСОБА_4 , відповідач по справі. 22.05.2019 року відповідач забрала свої речі та виїхала з будинку. 13.08.2019 року шлюб між ними було розірвано. Витрат по утриманню вказаного будинку відповідач не здійснює, її речі в будинку відсутні. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання не існує.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

21.08.2020 року, через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву в якому просила в позові відмовити, посилаючись на те, що за час спільного проживання, разом побудували будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а тому будинок є їхньою спільною сумісною власністю. Як зазначає відповідач вона має право на Ѕ частину вказаного будинку і її як співвласника за законом не можна позбавити права користування своєю власністю, а сам факт не проживання в будинку має вимушений характер, оскільки вона постійно отримує погрози від відповідача, який вигнав її з будинку.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.08.2020 року, за клопотанням відповідача, здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, зі стадії підготовчого судового засідання.

19.10.2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що всі обставини викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності та є надуманими.

28.10.2020 року, через канцелярію суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину спільно нажитого майна.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна повернуто позивачу.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Постановою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 15.01.2021 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року про повернення зустрічної позовної заяви залишено без змін.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

В судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в їх відсутність, чи про відкладення розгляду справи до суду не надходило. В ході розгляду справи відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та в їх задоволенні просили відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач по справі та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 2002 року. Від спільного подружнього життя мають дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2019 року шлюб зареєстрований 31 серпня 2002 року Великошкарівською сільською радою Шепетівського району Хмельницької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис №4 розірвано.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87524401 від 19.05.2017 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності є декларація про готовність до експлуатації об`єкта серії КС № 38 виданий 10.05.2017 року.

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області від 25 березня 2000 року на ім`я ОСОБА_1 , місце реєстрації зазначено: АДРЕСА_1 . Місце проживання зареєстровано з 25.05.2017 року.

Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої Паляниченської сільської ради Фастівського району Київської області від 25.05.2017 року за № 117, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.05.2017 року.

Як вбачається з довідки виданої Паляниченським старостинським округом № 7 Фастівського району Київської області від 01.07.2020 року № 90. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за місцем реєстрації не проживає з 22.05.2019 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника житла, так і на наймача.

В ході підготовчого судового засідання відповідач зазначила, що житловий будинок було збудовано під час шлюбу але позивач зареєстрував право власності на житловий будинок лише на себе.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040 св 18).

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, але позивачем ОСОБА_1 не ставилося питання про спростування презумпції права спільної власності подружжя та докази на її спростування суду не надавалися.

Разом з цим згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що житловий будинок набутий позивачем за час шлюбу з відповідачем, і хоча між ними припинені сімейні відносини та вони проживають окремо це не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не ставилося, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу.

За змістом положень ст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, квартири, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.

Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника права користування належним йому житлового приміщення на тій підставі, що він не проживає в ньому.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст. 15,16, 269,270,310,311,316,317,319 ЦК України, ст. 60 СК України, ст. 9,150,156 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідент.номер НОМЕР_2 , прож.: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідент.номер НОМЕР_3 , прож.: АДРЕСА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей