г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3211/20
Номер провадження 2/213/128/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року місто Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Алексєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гусарової О.С.,

за участі представника відповідача Громко Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в подальшому збільшив розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на його користь одноразову допомогу при виході на пенсію (звільненні в зв`язку з виходом на пенсію) у розмірі тримісячної середньої заробітної плати в сумі 11977,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час такої затримки у розмірі 461166,56 грн, а також суму понесених судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 10 жовтня 1969 року до 10 серпня 2010 працював на підприємстві відповідача, був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України.

Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 40 років 10 місяців.

При звільненні позивач мав отримати одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, що може бути встановлено колективним договором/галузевою (міжгалузевою), територіальною, генеральною угодою. На підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше - при стажі від 20 років і більше - тримісячної заробітної плати. До цього часу такі кошти йому підприємством не виплачені, отже остаточного розрахунку з ним не було проведено.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно наданої відповідачем довідки розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 177,44 грн, розмір середньомісячної заробітної плати 3992,40 грн. Виходячи з вказаних показників, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 11977,20 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь час такої затримки з 11 серпня 2010 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 461166,56 грн.

Також у заяві про збільшення позовних вимог зазначено, що судові витрати позивача у зв`язку з поданням даного позову складаються із витрат на правову допомогу в сумі 17000 грн. Орієнтовні витрати пов`язані із захистом інтересів позивача в судовому засіданні складаються із розрахунку 1 година 1500 грн.

Позивач та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві заперечення. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на позов зазначають, що позовні вимоги позивача про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за затримку при розрахунку є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому, вказують, що ОСОБА_1 був звільнений з підприємства відповідача у віці 58 років 3 місяці - 10 серпня 2010 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі ст. 38 КЗпП України. Відповідач не погоджується з твердженням позивача про наявність у нього права при звільненні на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати як такий, що пропрацював на підприємстві більше ніж 20 років, у зв`язку з тим, що відповідач у своїй роботі керується Колективним договором, який укладається відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди» з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів найманих працівників і власників та уповноважених ними органів. На момент звільнення позивача діяв Колективний договір на 2010-2011 роки, укладений між Генеральним директором Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (назва підприємства на той час) та трудовим колективом в особі первинної організації профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості ВАТ «ІНГЗК». Відповідно до підпункту 7.13 Колективного договору одноразова матеріальна допомога виплачується працівникам, які вже мають або отримують у 2007-2008 роках право на трудову пенсію за віком на пільгових умовах, та в разі їх звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію до досягнення ними загального пенсійного віку (жінки - 55 років, чоловіки - 60 років) в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 років до 15 років - середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - 2 середньомісячні заробітні плати; від 20 років і більше років - 3 середньомісячні заробітні плати.

Позивач на момент звільнення у зв`язку з виходом на пенсію не досяг загального пенсійного віку для чоловіків, тому не мав права на виплату одноразової вихідної допомоги.

Твердження позивача про те, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на відповідача вважають помилковим і не відповідає дійсності, оскільки відповідає не є підписантом вказаної угоди та не приймав участь у колективних переговорах по її укладенню.

Крім того у відзиві зазначають, що одноразова допомога при звільненні не є заробітною платою та відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, тому вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати вважають необґрунтованою.

Позивач звернувся в суд зі спливом 10 років після звільнення не обґрунтовуючи тривалість такого період з моменту порушення його прав.

Суму середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначену позивачем вважають занадто завищеною і звертають увагу суду на той факт, що різниця між розміром вихідної допомоги та розміром середнього заробітку за час затримки при розрахунку повинна відповідати принципам співмірності і істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Заявлені вимоги щодо стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги вважають безпідставно завищеною та невиправданою. У задоволенні позову просять відмовити.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі.

На підставі ухвали від 12 січня 2021 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог.

Вислухав представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх в сукупності, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Із трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що в періоди з 10 жовтня 1969 року по 10 листопада 1970 року, з 05 лютого 1973 року по 25 жовтня 1973 року, з 28 листопада 1975 року 15 квітня 1981 року, з 04 січня 1993 року він працював на підприємстві відповідача. 10 серпня 2010 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі ст. 38 КЗпП України (а с. 6-8).

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Із наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату за 2 місяці видно, що в червні 2010 року кількість відпрацьованих годин склала 40, заробітна плата 913,72 грн; за липень 2010 року відпрацьовано 140 годин, нараховано 3078,93 грн. Усього відпрацьовано 180 годин, нараховано 3992,65 грн, середньогодинна заробітна плата 22,18 грн (а.с.32).

Середньомісячна заробітна плата склала 3992,40 грн, яка була обрахована представником позивача наступним чином: 22,50 х 177,44 грн., де 22,50 середня кількість відпрацьованих днів за 2 місяці, 177,40 розмір середньоденної заробітної плати (22,18 грн х 8 (кількість годин у робочому дні) (а.с.69 зворотний бік аркуша).

Також встановлено, що одноразова допомога при виході на пенсію позивачу не виплачувалась.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як видно з тексту п.1.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, господарських об`єднань, з однієї сторони (сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі її Центрального комітету, з другої сторони (сторона профспілки).

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів України, Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію та іншими.

ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест. Вказана інформація є загальновідомою і в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню, тому суд вважає, що дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником, і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

За таких обставин, суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що умови Галузевої угоди не розповсюджуються на відповідача.

Як видно із Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки ця Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами (п.1.4.). Відповідно до п.1.7. Угоди її норми і положення є обов`язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії Сторін, які її підписали, і залишається чинною у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5.).

Відповідно до п. 1.13. - Угода набирає чинності з 01 січня 2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень.

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди, передбачено виплачувати працівникам при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Як зазначає представник відповідача у відзиві на позов, пунктом 7.13 Колективного договору на 2010-2011 роки, укладеним між генеральним директором Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький ГЗК» (правонаступником якого є відповідач) та трудовим колективом в особі первинної організації профспіфспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ВАТ «Інгулецький ГЗК» встановлено зобов?язання підприємства виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати (а. с. 49).

Тобто, Галузевою Угодою передбачено виплату при виході на пенсію працівнику одноразової допомоги залежно від стажу. При цьому, Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює досягнення відповідного віку як обов?язкову умову для виплати такої допомоги.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, то на нього розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути виплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, у зв`язку з чим суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою.

Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Як зазначено вище, розмір середньомісячної заробітної плати позивача за два останні місяці, що передували звільненню, складає 3992,40 грн, тому саме такий її розмір необхідно враховувати при розгляді позовної вимоги щодо стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільнені на пенсію.

За таких обставин, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 11977,20 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Також суд враховує судову практику, що склалася при розгляді судами України справ відповідної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Постановою Верховного Суду України від 17 серпня 2019 року залишено без задоволення касаційну скаргу ПрАТ «Центральний ГЗК», та без змін рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року, яким стягнуто з підприємства на користь колишнього працівника вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 при звільненні 10 серпня 2010 року відповідачем ПРАТ «ІНГЗК» не було проведено виплату одноразової допомоги при виході на пенсію у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11 серпня 2010 року по 21 грудня 2020 року.

При цьому суд враховує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28 листопада 1999 року, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року).

Водночас, відповідно до положення ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією Постановою, під час проведення такого розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Відповідно до довідки від 18 вересня 2020 року, наданої відповідачем, середньогодинна заробітна плата позивача за червень-липень 2010 року становить 22,18 грн (а.с.32). Середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (червень, липень 2010 року) становить 177,44 грн. (22,18 грн * 8 год.). Суд вважає, що саме цей показник слід враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, за період з 11 серпня 2010 року (наступний день після звільнення) по 21 грудня 2020 року (дата подачі уточненого позову) кількість робочих днів склала 2599, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 461166,56 грн (177,44 грн. х 2599 днів).

Однак, суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, приходить до висновку про можливість зменшити розмір відшкодувань, визначений статтею 117 КЗпП України, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, передбачених колективним договором, становить 11977,20 грн. Позивач звільнився з підприємства відповідача 10 серпня 2010 року, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся лише 20 серпня 2020 року, тобто зі спливом 10 років. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення його права на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач не обґрунтовує, оскільки посилається у своєму позові на умови Колективного договору та Галузевої угоди, що свідчить про його обізнаність з передбаченими ними виплатами; розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не зазначає.

Суд також враховує, що відповідач заперечував проти права позивача на отримання іншого розміру виплат вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому факт порушення його права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

При цьому, визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, є в 38,5 раз більшою, ніж встановлена судом сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.

Також слід зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене вказаною статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та в Постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі №212/5797/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на викладене та очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що буде справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем у розмірі 200000 грн.

Стосовно нарахування позивачем суми судових витрат на правову (правничу) допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі поданого учасником справи детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, ні позивачем ні його представником не надано жодних доказів, що підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а тому такі витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню в загальному розмірі 211977,20 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору, останній підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 2119,77 грн.

Керуючись ст.ст.97, 116, 117 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.2-5, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 223, 263- 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу при звільненні у розмірі 11977 (одинадцять тисяч дев`ятсот сімдесят сім) грн 20 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 2119 (дві тисячі сто дев`ятнадцять) грн 77 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", , юридична адреса: вул. Рудна, 47, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50064.

Дата складення повного тексту судового рішення 12 березня 2021 року.

Суддя О.В. Алексєєв