Справа № 766/669/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

при секретарі Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Представник позивача 11.04.2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що відповідно до укладеного кредитного договору №HECFGK00001679 від 07.08.2006 року ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 17184,00 дол. США на термін до 10.08.2021 року. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Станом на 16.02.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 13030,77 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом 11516,87 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом 1347,05 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом 112,18 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 54,67 дол. США. Просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором у сумі 13030,77 дол. США та судові витрати.

Ухвалою суду від 21.04.2016 року відкрито провадження у справі.

Заочним рішенням від 06.06.2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором №HECFGK00001679 від 07.08.2006 року у сумі 13030,77 дол. США, що еквівалентно 349354,94, яка складається з: заборгованості за кредитом 11516,87 дол. США, що еквівалентно 308767,28 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 1347,05 дол. США, що еквівалентно 36114,41 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 112,18 дол. США, що еквівалентно 3007,55 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 1465,70 грн. Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» понесені судові витрати у розмірі 5240,32 гривень, а саме: по 2620,16 гривень з кожного.

Ухвалою суду від 22.10.2019 року заочне рішення від 06.06.2016 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 19.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги банку не підлягають задоволенню. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що у відповідачів перед банком наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 13030,77 дол.США. Проте, на сьогоднішній день вимоги про стягнення заборгованості за даним кредитним договором є недійсними у зв`язку з тим, що банк в позасудовому порядку реалізував своє право на задоволення своїх вимог по кредитному договору шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Так, 07.08.2006 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №HECFGK00001679 від 07.08.2006 року. ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . На підставі п.26 іпотечного договору іпотекодержателем АТ КБ «Приватбанк» було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на квартиру. 06.12.2016 року державним реєстратором Рилєєвим О.О. прийнято рішення індексний номер 32753743 про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених в письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 07.08.2006 року було укладено кредитний договір № HECFGK00001679, за яким останній отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.08.2006 року по 10.08.2021 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17184,00 дол. США на наступні цілі: на придбання житла 15000,00 дол. США, а також у розмірі 2184,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.п.2.2.1, 2.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язався використовувати кредит на цілі, передбачені в п.1.1 договору, сплачувати відсотки за користування кредитом у відповідності з п.п.1.1, 3.1., 3.2. договору, сплатити банку винагороду і комісію згідно п.1.1 і п.6.2. договору (п.2.2.3 договору).

За пунктом 4.1. кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 16.02.2016 року заборгованість за договором становить 13030,77 дол. США, що еквівалентно 349354,94, яка складається із заборгованості за кредитом 11516,87 дол. США, що еквівалентно 308767,28 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 1347,05 дол. США, що еквівалентно 36114,41 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 112,18 дол. США, що еквівалентно 3007,55 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 1465,70 грн.

07.08.2006 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HECFGK00001679, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.212, ч.2 ст.632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до положень ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Частинами 1, 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із п.1 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Договором іпотеки від 07.08.2006 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», забезпечувалося виконання зобов`язання за кредитним договором №HECFGK00001679 від 07.08.2006 року.

Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частини 4 статті 36Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті33, статті36, частини першої статті37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13).

При цьому, згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

З вказаного вбачається, що банк позбавлений права на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору, виконання якого було забезпечено договором іпотеки.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №74979700 від 06.12.2016 року на підставі договору іпотеки від 07.08.2006 року здійснено реєстрацію права власності на належне відповідачу ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Оскільки між банком та відповідачем були завершено позасудове врегулювання питання щодо погашення заборгованості, а тому будь-які наступні вимоги банку до відповідачів є недійсними.

Згідно із ст.10,12,81, ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодування не підлягають.

Керуючись ст.12,13,81,265,268,273-279 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Майдан