Номер провадження: 22-ц/813/1672/21
Номер справи місцевого суду: 521/2344/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Попова Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Сагайнович Олена Юріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Сагайнович О.Ю. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка є її бабусею. Відповідно до заповіту від 08.11.2011р. ОСОБА_4 заповідала все своє майно ОСОБА_3 .. В листопаді 2018 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було відмовлено, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини, також було повідомлено, що ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину, до якого входить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також зазначено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом, а відповідач скориставшись, що вона постійно проживає на території Німеччини не повідомив її про смерть спадкодавця, та не повідомив нотаріуса про наявність заповіту, про який він знав. У зв`язку із викладеним ОСОБА_3 пропустила строк прийняття спадщини та своєчасно не могла звернутись до нотаріуса, тому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі.

06 березня 2020 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову по справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . В обґрунтування якої зазначено, що ОСОБА_1 вже видано свідоцтво на право власності на вищезазначену квартиру, тобто на спадщину, яка оспорюється. Тому, існують об`єктивні та реальні ризики того, що відповідач відчужить спірну квартиру, та в подальшому буде складно або взагалі неможливо виконати можливе рішення суду.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Попов М.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та приватний нотаріус Сагайнович О.Ю. не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.

Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, крім того зазначено, що слухання по справі в суді першої інстанції ще триває, а тому підстави для забезпечення позову існують і до тепер, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року про забезпечення позову без змін.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом ст. ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 20 липня 2020 року у справі № 462/6253/16-ц, розглядаючи касаційну скаргу на судові рішення щодо забезпечення позову, висловив наступне правову позицію: «Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову».

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладаючи арешт суд першої інстанції виходив, з того що спір між сторонами виник стосовно квартири, яка є спадковим майном, свідоцтво про право на спадщину, наразі наявне у відповідача, який може здійснити відчуження успадкованої квартири (про визнання права власності на яку просить суд позивач). Тому, існують об`єктивні та реальні ризики того, що можливе рішення суду про задоволення вимог позивача буде складно або взагалі неможливо виконати. В результаті чого, позивач не зможе захистити та відновити порушені права та інтереси навіть у випадку задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки він є законним, обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Слід зазначити, що застосований судом першої інстанції спосіб забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири не передбачав заборони користування нею, арешт вжито виключно з метою недопущення продажу квартири відповідачем. Це ніяким чином не заважає відповідачу вільно володіти та користуватися спірною квартирою.

При цьому, частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Попова Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік