Справа № 504/3938/19
Провадження № 2/504/639/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2021 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря - Мельникової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, у спрощеному порядку, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просила суд поділити майно набуте подружжям за час шлюбу, а саме визнати за кожним з них право власності по одній другій частині на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач послалась на те, що дане нерухоме майно набуто подружжя за час шлюбу, і тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Крім того, позивач послалась на те, що вона оформлена як ФОП у 2016 році.

У 2018 році за кошти отримані від підприємницької діяльності придбала обладнання у косметичний салон, і вважає це своєю особистою власністю, просила визнати це майно її особистою власністю.

Відповідач позов не визнав.

Зокрема, у своєму відзиві зазначив, що відсутні докази придбання рухомого майна відповідачкою як ФОП, за кошти ФОП. Зазначив що спірне обладнання придбано на кошти подружжя за час шлюбу.

Що стосується вимог про поділ квартири, відповідач не заперечував проти того, що квартира набута подружжям за час шлюбу, належить на праві спільної сумісної власності подружжю, проте вважав можливим сплатити позивачці її частку, оскільки в квартирі проживає син із родиною.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.01.2020 року відкрито спрощене провадження.

В судовому засідання представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача повторно у судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення судового засідання, послався на зайнятість у іншому судовому процесі.

Суд з урахуванням думки представника позивача, вважав вказану причину не поважною, і ухвалив розглянути справу за наявними матеріалами, оскільки сторонами подані як відзив на позов, так і відповідь на позов.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 08.07.2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Даний шлюб розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.05.2019 року.

За час шлюбу 14.02.2019 року сторонами набуто у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

З лютого 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП. (а.с.19).

В матеріалах справи (а.с.17,18) містяться видаткові накладні № ТРН -0002301 від 17.08.2018 року, № ТРН -0002309 від 17.08.2018 року про придбання ОСОБА_1 апарату багатофункціонального F-5 за 30503,07 грн., та zeitgaerd 1 на суму 4559,00, гель для очищення шкіри 345 грн., а всього на суму 34378,22 грн.

Відповідно до вимог статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні - рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, зокрема, відноситься до категорії неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд встановив, що ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на отримання грошової компенсації за свою частку у спільному майні, набутому подружжям, і ОСОБА_2 взагалі подібних позовних вимог не висував.

Таким чином, суд вважає обгрунтованими вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу нерухомого майна.

Що стосується вимоги про визнання майна особистою власністю позивачки як ФОП, суд виходить з наступного:

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім"ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Матеріали справи не містять доказів джерела коштів на придбання майна - апарату багатофункціонального F-5, та zeitgaerd 1, гелю для очищення шкіри та мети їх придбання.

Зокрема, позивачка не надала жодного доказу на доведення придбання вказаного майна неб за кошти як ФОП, тобто за її особисті кошти.

Крім того, суд критично оцінює надані позивачкою видаткові накладні, як на доведення взагалі факту набуття у власність даного майна, оскільки ці накладні не містять особи, яка відпустила позивачці це майно.

Таким чином у цих позовних вимогах слід відмовити за недоведеністю.

Судовий збір слід стягнути з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, решта судового збору відноситься на рахунок позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57,60, 61, 63, 71 СК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1656,26 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок позивача.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко