Справа №443/142/21
Провадження №2/443/903/21
УХВАЛА

іменем України

29 грудня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Жидачівської державної нотаріальної контори про усунення перешкод в розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття арешту та заборони відчуження з нерухомого майна,-

встановив:

Суть справи.

ОСОБА_1 (позивач) подав до суду позовну заяву до Жидачівської державної нотаріальної контори (відповідач), в якій просить суд зняти арешт та заборону відчуження з всього належного йому нерухомого майна, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: тип обтяження - заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження №4109607, зареєстровано 24.11.2006 реєстратором - Жидачівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження - повідомлення, б/н, 01.01.1966, Жидачівська держнотконтора, алф. ст. 7/25-2/1966.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що Жидачівською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження належного йому майна на підставі повідомлення від 01.01.1966, що позбавляє його можливості відчуження майна і порушує його право приватної власності. Необхідність у арешті майна фактично відпала.

У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_2 позов підтримала, суду пояснила, що позивач оскаржує дії державного нотаріуса, який вніс відомості про обтяження майна до реєстру, оскільки не згідний з такими діями. Ці дії порушують право приватної власності позивача, оскільки позбавляють його можливості розпоряджатися належним йому майном. Жидачівську державну нотаріальну контору визначено відповідачем тому, що саме державним нотаріусом вчинено оскаржувані дії, а інших осіб, які б могли бути відповідачами у цій справі, встановити не видалося можливим. Уся відома інформація і наявні докази позивачем подані до суду.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представниці позивача, вивчивши наведені у позовній заяві аргументи та додані до неї документи, доходить такого висновку.

Нормативно-правові акти, якими керувався суд.

При вирішенні питання щодо закриття провадження у справі суд керувався нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на положення частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно зі статтею 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви №29458/04 та №29465/04) зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини 1 статті 3 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини 2 статті 17 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Також, суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 1, 2 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - Постанова).

Так, у пункті 1 Постанови роз`яснено, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За змістом пункту 2 Постанови, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків.

Суд зауважує, що позивачем у позовній заяві зазначені вимоги про зняття арешту та заборони відчуження з всього належного йому нерухомого майна. Водночас зі змісту позовної заяви та пояснень у судовому засіданні представниці позивача вбачається, що позивачем оскаржуються дії державного нотаріуса, оскільки саме ці дії призвели до реєстрації обтяження. Саме з цих підстав відповідачем у справі визначено Жидачівську державну нотаріальну контору, державним нотаріусом якої були вчинені відповідні дії, з якими позивач не згідний, так як вони порушують його право приватної власності.

Таким чином, по суті, позивач оскаржує дії державного нотаріуса, наслідком яких є реєстрація обтяження на все належне позивачу нерухоме майно.

З огляду на зміст спірних правовідносин та суб`єктивний склад учасників справи, суд зазначає, що оскарження дій суб`єкта, наділеного функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у тому числі і їх обтяжень, є публічно-правовим спором.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак в силу вимог пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, провадження у справі слід закрити.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 255, статтями 260, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

постановив:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Жидачівської державної нотаріальної контори про усунення перешкод в розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття арешту та заборони відчуження з нерухомого майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного тексту ухвали відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного судового ухвали - 04 січня 2022 року.

Головуючий суддя А.І. Павлів