Дата документу 10.03.2021 Справа № 328/2428/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/2428/19 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М. провадження № 22-ц/807/63/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суд Запорізької області від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новопрокопівської сільської ради Токмацького району Запорізької області про визнання незаконними та скасування розпоряджень про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Новопрокопівської сільської ради Токмацького району Запорізької області.

В обґрунтування позову зазначила, що 24.06.2019р. нею була подана заява про звільнення за власним бажанням з посади головного бухгалтера у зв`язку зі зміною місця проживання з 30.06.2019 року. Відповідно до розпорядження сільського голови № 43 від 24.06.2019р. її було звільнено з посади головного бухгалтера з 30.06ю2019р., але трудову книжку видано не було. На неодноразові звернення до відповідача з приводу проведення повного розрахунку та видачі трудових книжки відповідач не реагував, у зв`язку з чим вона звернулася зі скаргою до Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

02.08.2019р. Головне управління Держпраці у Запорізькій області розглянуло її звернення про порушення законодавства про працю і повідомило, що розпорядженням голови Новопрокопівської сільської ради № 41 від 24.06.2019р. її було звільнено 05.07.2019р. згідно ст. 38 КЗпП України, що є порушенням ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Що стосується неотримання трудової книжки в день звільнення, то у процесі перевірки було встановлено, що голова Новопрокопівської сільської ради ОСОБА_2 в день звільнення не надіслала позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, а воно було надіслано згідно поштовою накладною № 95 від 17.07.2019 року, що є порушенням пункту 4.2 глави 4 Інструкції № 58.

09.08.2019р. листом № 473 відповідач запросив її з`явитись до Новопрокопівської сільської ради 16 серпня 2019 року для отримання трудової книжки або просив надати

згоду на пересилання трудової книжки поштою.

14.08.2019р. до її трудової книжки було внесено запис про визнання недійсним запису від 05.07.2019р. про звільнення та запис про звільнення з посади з 27.06.2019 на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП (у зв`язку зі зміною місця проживання) згідно з розпорядженням сільського голови № 57.

Але 20.08.2019р. згідно з розпорядженням № 59 сільського голови Новопрокопі-вської сільської ради було внесено зміни до п. 1 та п. 2 розпорядження сільського голови від 14.08.2019р. № 57, а саме, звільнити позивача 05.07.2019 року з посади головного бухгалтера Новопрокопівської сільської ради, а запис в трудовій книжні під № 11 від 27.06.2019 року вважати не дійсним, про що було внесено запис до трудової книжки.

Вказувала, що всі ці дії та розпорядження відповідача, окрім розпорядження № 43 від 24.06.2019р., є неправомірними. Та у зв`язку з протиправними діями голови сільської ради вона подала до поліції заяву про злочин, що підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку № 970 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Згідно з чинним трудовим законодавством відповідач зобов`язаний був у день звільнення видати їй належно оформлену трудову книжку та провести розрахунок, але цього зроблено не було. Тому відповідач має виплатити їй середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки за період з 30.06.2019 по 22.08.2019р. у розмірі 30551,58 грн. відповідно до наданого нею розрахунку.

Вважає, що єдиним законним розпорядженням про її звільнення є розпорядження сільського голови № 43 від 24.06.2019р., яке було видано відповідно до її заяви, та згідно з яким з нею було проведено розрахунок при звільненні.

Розпорядження сільського голови № 41 від 24.06.2019р., № 57 від 14.08.2019р. та № 59 від 20.08.2019р. суперечать актам трудового законодавства, тому вважає, що є всі підстави для визнання їх незаконним та скасування.

Вважає, що усіма вище зазначеними неправомірними діями відповідача їй спричинені моральні страждання, тому відповідач зобов`язаний відшкодувати їй моральну шкоду, розмір якої нею визначено у сумі 15 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просила: визнати незаконними та скасувати розпорядження сільського голови № 41 від 24.06.2019р., № 57 від 14.08.2019р. та № 59 від 20.08.2019р.; стягнути з Новопрокопівської сільської ради на її користь (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсацію за час затримки видачі трудової книжки з 30.06.2019 по 22.08.2019р. у розмірі 30 551,58 грн.; стягнути з Новопрокопівської сільської ради на її компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та судові витрати по справі і витрати, сплачені за надання правової допомоги .

Рішенням Токмацького районного суд Запорізької області від 21 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її адвоката Трачук Н.І., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача в особі адвоката Сніжко Р.В., який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, урахувавши витребувані на стадії апеляційного розгляду матеріали інспекційного відвідування Головного управління Держапраці в Запорізькій області, відомості оглянутого «Журналу розпоряджень», колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Новопрокопівській сільській раді на посаді головного бухгалтера.

24.06.2019р. позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням з посади головного бухгалтера у зв`язку зі зміною місця проживання з 30.06.2019р.

Суд вказував, що позивачем надана копія розпорядження № 43 від 24.06.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 30.06.2019р. згідно з поданою нею заявою за власним бажанням у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с.16).

Але, оцінюючи вказане розпорядження, суд зазначив, що в наданій позивачем копії трудової книжки відсутні відомості про таке розпорядження, як і в відомостях Головного управління Держпраці, наданих відповідачем документах. Крім того, позивач надала іншу копію цього розпорядження, яке містить виправлення рукописним текстом, які, як зазначила представник позивача, зроблені головою сільської ради. Виправлення стосують-

ся нормативного обґрунтування звільнення та необхідності передачі матеріальних ціннос- тей.

Згодом позивачем на вимогу суду наданий оригінал цього документу, який містить підпис сільського голови, відтиск печатки та чисельні зазначені вище рукописні виправлення.

Представник відповідача зазначав, що це був лише проект документу, а не остаточний варіант, до якого вносились зміни, печатка проставлена самим позивачем, оскільки вона за посадою мала до неї доступ.

Суд вказував, що, оскільки відповідач не визнає видання зазначеного розпорядження, а позивач надала суду лише суперечливі оригінал та незавірену копію цього документу, які мають принципові відмінності, то ним не береться до уваги незасвідчена копія розпорядження № 43 від 24.069.2019р. у варіанті без внесених виправлень, як таке, що суперечить іншим дослідженим доказам.

Судом зазначено, що надана позивачем копія розпорядження № 59 від 20.08.2019р. містить відомості про внесення змін до п.1 та п.2 розпорядження сільського голови від 14.08.2019 р № 57….

Отже, зазначене розпорядження є похідним від розпорядження № 57 від 14.08.2019 р., яке суду не надано, як і не надано оригінал, або належним чином засвідчену копію розпорядження № 41 від 24.06.2019р.

Зважаючи на всі вище наведені обставини, суд вказував, що неможливо достовірно встановити сутність розпоряджень № 41 та № 57 та надати їм оцінку, зокрема, прийняти рішення щодо відповідності їх існуючим правовідносинам та правовим нормам. Іншими словами, суд не може давати оцінку документам, які не досліджував.

Отже, фактично суд не встановив дійсні правовідносини, а саме, підстави, формулювання та дату звільнення позивача, а також розпорядження, на підставі якого відбулось звільнення позивача, а відмовив у задоволенні цих вимог у зв`язку з їх недоведеністю позивачем.

Також суд встановив, що сторонами у справі визнається, що позивач отримала трудову книжку 22.08.2019р. Суд вказував, що не виявилось можливим встановлення, яким чином та з якої дати звільнено позивача, але, взявши до уваги, що останнім днем роботи було 05.07.2019р., що підтверджується табелем обліку робочого часу та виплатою зарплати по 05.07.2019р. включно позивачеві роботодавцем, суд вважав, що позивач була присутня на роботі, і тому на відповідача не поширювався обов`язок, передбачений п. 4.2 Інструкції щодо надсилання в день звільнення поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Тому не мається підстав і для задоволення похідних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та у відшкодуванні моральної шкоди.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання трьох розпоряджень відповідача незаконними та їх скасування, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не надано частини розпоряджень, зокрема, № 41 від 24.06.2019, № 57 від 14.08.2019р., а розпорядження № 43 від 24.06.2019р. мається у двох різних редакціях, що суперечать одна одній, та розпорядження № 59 від 20.08.2019р. лише змінює редакцію розпорядження № 57, яке не надано. Тому суд вказував, що у такому разі він позбавлений можливості достовірно встановити сутність оспорюваних розпоряджень, та на їх підставі фактичні обставини звільнення позивача. Вказане означає, що суд відмовив у цих позовних вимогах у зв`язку з їх недоведеністю.

Відмова у позові в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки судом вмотивована тим, що ці вимоги є необґрунтованими, оскільки в день звільнення 05.07.2019р. позивач знаходилась на роботі, а тому могла самостійно отримати трудову книжку, та у відповідача у зв`язку з цим був відсутній обов`язок, передбачений п. 4.2 Інструкції, щодо надіслання позивачу в день звільнення поштового повідомлення із запрошенням отримати трудову книжку.

У позові щодо стягнення моральної шкоди суд відмовив через те, що така вимога є похідною від визнання порушеними трудових прав позивача, чого встановлено не було.

У апеляційній скарзі позивач наголошує на неправильності вказаних висновків суду, їх невідповідності фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, допущеній судом неповноті у встановленні дійсних обставин справи, які мають значення для її вирішення, а також порушенні судом норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, що у сукупності за приписами статті 376 ЦПК України тягне за собою скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового згідно з правильно, повно та всебічно встановленими обставинами, яких суд у цій справі фактично не встановив.

Колегія частково погоджується з доводами скарги та вказує, що у трудових спорах працівник є менш захищеним порівняно з роботодавцем, у якого, переважно, і знаходяться всі документи, необхідні для розгляду справи, а тому у разі зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та не сприяння у з`ясуванні обставин у справі шляхом надання оскаржуваних позивачем розпоряджень, які, до того ж, позивачу не надавались, суд міг у відповідності до ч. 7 статті 81 ЦПК України самостійно витребувати їх у відповідача.

Між тим, в цій справі суд не виконав свого обов`язку із встановлення дійсних обставин, зокрема, з огляду на те, що відповідач у справу не надав наказів № 41 від 24.06.2019р., № 57 від 14.08.2019р., оспорюваних позивачем, яких не вручав останньому, а тому вона не могла долучити їх у справу. А суд, замість того, щоб сприяти всебічному та повному з`ясуванню обставин, обмежився вказівкою про неможливість з`ясувати їх, і визнав недоведеним позов в частині обставин звільнення позивача.

Усуваючи вказані порушення, колегія витребувала оспорювані розпорядження та матеріали перевірки Головного управління Держпраці у Запорізькій області, копії яких долучені до матеріалів справи, «Журнал розпоряджень» - для огляду в судовому засіданні.

Апеляційним судом встановлені так обставини.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, а також з інших поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому, законодавство про працю не визначає, чи зобов?язаний працівник, що звільняється через поважні причини, надати підтверджуючий документ.

Але, виходячи із звичаїв ділового обороту, вимог до оформлення кадрових документів, поважність причини повинна бути доведена, оскільки у даному випадку звільнення відбувається без обов`язкового дотримання двотижневого терміну попередже-ння про звільнення.

На практиці є усталеною позиція, що поважність будь-якої з причин потрібно підтвердити документально. В цілому такої позиції дотримуються і суди, зазначаючи, що причини розірвання договору у строк, про який просить працівник, мають об`єктивний характер, підлягають розумному поясненню та обґрунтуванню (постанова КЦС ВС від 23.12.2019р. у справі № 551/202/17, постанова КЦС ВС від 31.01.2019р. у справі № 647/1915/18).

Так, зокрема, вступ до навчального закладу може бути підтверджений викликом (довідкою-викликом) з навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість копією наказу (розпорядження) про перевід, вагітність медичною довідкою, переїзд до іншої місцевості проїзним документами, зняття з місця реєстрації та/або відповідною новою реєстрацією місця проживання тощо.

Отже, оскільки перелік поважних причин для звільнення без відпрацювання двотижневого строку не є вичерпним, то належне документальне підтвердження поважної причини повинно розглядатися в кожній конкретній ситуації. Проте у будь-якому разі працівник повинен у заяві про звільнення докладно описати поважну причину, яка унеможливлює подальше виконання трудових обов`язків та надати всі наявні підтвердні документи.

Слід зазначити, що наявність поважних причин звільнення за власним бажанням враховується як юридичний факт при виплаті допомоги по безробіттю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 р. № 1533-III (далі Закон № 1533) допомога по безробіттю виплачується з 8-го дня після реєстрації в державній службі зайнятості особи, яка звільнилася за власним бажанням з поважних причин. А особам, які вільнилися з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин, згідно з ч. 4 ст. 23 Закону №1533 з 91-го календарного дня.

Відповідно до вимог 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок праців-ників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58, за-писи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповід-ності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю,

пункт закону. Так, при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "звільнений за власним бажанням" у зв`язку з зарахуванням у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України».

Уцій справі встановлено, що 24.06.2019р. позивач написала заяву на ім`я голови Новопрокопівської сільради ОСОБА_2 з прохання звільнити її з 30.06.2019р. з посади головного бухгалтера у зв`язку зі «зміною місця проживання» з 30.06.2019р. ( т. 1 а.с. 15), яка була прийнята за вх.. № 372 від 24.06.2019р. До цієї заяви будь-яких підтверджувальних документів про вказані поважні причини додано не було.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснювала, що переїздити на інше місце проживання не збиралась, а переїздом вважала своє тимчасове знаходження за місцем лікування чоловіка у лікарні у місті Запоріжжі.

Але посилань на такі обставини її заява про звільнення від 24.06.2019р. не містить, та документів про ці обставини додано не було.

В той же час, друге речення ч. 1 статі 38 КЗпП України містить і такі підстави для звільнення з поважних причин як догляд за хворим членом сім`ї. Та позивач на них не вказувала.

Вбачається, що робочий день 24.06.2019р., коли датована заява позивача, був понеділком, а тому день звільнення, яким просила позивач здійснити своє звільнення з поважних причин 30.06.2019р. припадав на неділю, а п`ятниця 28.06.2019. був неробочим святковим днем.

Отже, відповідач у випадку доведення працівником поважних причин для звільнення згідно з ч. 1 статі 38 КЗпП України мав звільнити її або 27.06.2019р. останній робочий день до визначеної нею дати звільнення, або 01.07.2019 - перший робочий день, наступний за визначеним працівником днем звільнення, який припав на вихідний день.

Дослідивши копію заяви, наданої не позивачем, а Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, яким проводилось інспекційне відвідування Новопрокопівської сільської ради, встановлено, що на ній мається резолюція від 24.06.2019р. «Не заперечую. Звільнити 05.07.2019р. у зв`язку з відсутністю доказів зміни місця проживання» ( т. 2 а.с. 22).

З наданої копії трудової книжки позивача встановлено, що у ній маються такі записи про її звільнення, внесені відповідачем у періоді спірних правовідносин:

-№ 9 від 05.07.2019р. звільнити з посади головного бухгалтера Новопро-копівської сільради згідно ст. 38 КЗпП України на підстав розпорядження голови № 41 від 24.06.2019р. ( т. 1 а.с. 13-14);

-№ 10 від 14.08.2019р. вважати недійсним запис № 9 від 05.07.2019р. (т. 1 а.с. 14);

-№ 11 від 27.06.2019р. звільнити з посади головного бухгалтера Новопро-копівської сільради згідно з ч. 1 статті 38 КЗпП України («зміна місця проживання») на підставі розпорядження голови № 57 від 14.08.2019р. ( т. 1 а.с. 14);

-№ 12 від 20.08.2019р. запис № 11 від 27.06.2019р. № 11 вважати недійсним (т. 1 а.с. 14);

-№ 13 від 25.07.2019р. звільнити з посади головного бухгалтера Новопро-копівської сільської ради згідно ст. 38 КЗпП України на підставі розпорядження голови № 59 від 20.08.2019р. ( т. 2 а.с. 49).

Таким чином, останнім не скасованим, не анульованим та не зміненим є запис під №

13, згідно з яким позивача звільнено 05.07.2019р. на підставі ст. 38 КЗпП України без зазначення будь-яких поважних причин, зокрема, щодо переїзду позивача у іншу місцевість як нею зазначалось у заяві від 24.06.2019р.

Позивач в позовній заяві зазначала, що вважає себе звільненою з 30.06.2019р. відповідно до розпорядження сільського голови № 43 від 24.06.2019р., а тому просила визнати незаконними та скасувати всі решту розпоряджень: № 41 від 24.06.2019р., № 57 від 14.08.2019р., № 59 від 20.08.2019р. Але запису, внесеного відповідно до розпорядження № 43, трудова книжка позивача не містить.

Апеляційним судом в ході апеляційного розгляду справи було витребувано у відповідача документ про облік розпоряджень у Новопрокопівській сільські раді, та відповідачем надано «Журнал розпоряджень», який розпочато 01.01.2019р. та закінчено 23.12.2019р., який є прошитим та пронумерованим та скріплений печаткою.

Оглядом вказаного «Журналу розпоряджень» встановлено, що в ньому маються такі розпорядження, що стосуються звільнення позивача: № 41 від 24.06.2019р., № 57 від 14.08.2019р., № 59 від 20.08.2019р. Також встановлено, що розпорядження № 43 має інший зміст та не стосується звільнення позивача.

Так, у «Журналі розпоряджень» мається розпорядження під № 43 від 27.06.2019р., яким звільнено з 27.06.2019р. соціального працівника ОСОБА_3 та підсобного робітка ОСОБА_4 , а згідно з п. 2 цього розпорядження головному бухгалтеру ОСОБА_1 ( позивачу) наказано здійснити з цими працівниками розрахунки ( т. 2 а.с. 52).

Копія вказаного розпорядження була долучена на стадії апеляційного розгляду з метою повного та всебічного дослідження доводів апеляційної скарги та позовних вимог, оскільки суд першої інстанції самоусунувся від повного та всебічного дослідження обставин у справі.

Між тим, позивач надала до позовної заяви копію розпорядження під № 43 від 24.06.2019р., згідно з яким її звільнено з 30.06.2019р. з посади головного бухгалтера Новопрокопівської сільської ради згідно зі статтею 38 КЗпП України ( зміна місця проживання) згідно поданої заяви від 24.06.2019р. ( т. 1 а.с. 16).

Але такого розпорядження при огляді «Журналу розпоряджень» в ньому не виявлено.

Пояснюючи ці обставини, ОСОБА_1 вказувала, що це розпорядження їй було видано головою сільради ОСОБА_2 . Натомість, представник Новопрокопівської сільради вказував, що таке розпорядження не видавалось, а лише було проектом, на якому, будучи

головним бухгалтером та маючи доступ до печатки, позивач самовільно поставила її, та стала видавати за дійсне розпорядження.

Доводи позивача спростовуються, а доводи представника відповідача підтверджуються іншими дослідженими матеріалами справи.

Позивачем надано дві копії розпорядження № 43 від 24.06.2019р., одне, яке не має виправлень та яке вона видає за дійсне, та друге - такого ж змісту, але із чисельними виправленнями, які відповідач визнав здійсненими сільським голово при вирішенні заяви позивача про звільнення. Отже, фактично оригіналу розпорядження № 43 від 24.06.2019р. в ході розгляду справи здобуто не було, тому колегія визнає той факт, що таке розпорядження не приймалось відповідачем.

Так, за тим же «Журналом розпоряджень» встановлено, що за порядковими номе-

рами розпорядження № 43 не могло бути видане 24.06.2019р., оскільки в цей день видавались розпорядження за № 41, а розпорядження № 43 за цим порядковим номером могло бути видано лише більш пізньою датою.

Також обставини невидання відповідачем розпорядження № 43 від 24.06.2019р. підтверджені матеріалами перевірки, здійсненої 02.08.2019р. Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області за заявою ОСОБА_1 .

Згідно з висновком Головного управління Держпраці у Запорізькій області, перевіркою не було встановлено, що головою Новопрокопівської сільської ради видавалось розпорядження № 43 від 24.06.2019р. Навпаки, було встановлено, що позивач на порушення ч. 1 статті 38 КЗпП України звільнена розпорядженням № 41 від 24.06.2019р. згідно ст. 38 КЗпП України з 05.07.2019р.

Та позивач ОСОБА_1 , маючи на руках розпорядження № 43 від 24.06.2019р., не надала його Головному управлінню Держпраці для встановлення дійсних обставин її звільнення, що також ставить під сумнів правомірність знаходження у неї такого розпорядження як дійсно виданого відповідачем.

Апеляційним судом були також витребувані матеріали перевірки з Головного управління Держпраці у Запорізькій області, у яких відсутнє розпорядження № 43 від 24.06.2019р.

За наслідками перевірки на підставі інспекційного відвідування, заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 20 серпня 2019р. видано постанову про накладення штрафу № ЗП 2211/581/АВ/ІІ/ІІІ-ФС від 20.08.2019р., якою на Новопрокопівську сільську раду накладено штраф в сумі 4 173 грн. за порушення вимог ч. 1 статті 38 КЗпП України щодо розірвання трудового договору не у строк, який просить працівник, а також за невиконання вимог про строки видачі трудової книжки ( т. 2 а.с. 10-11).

Таким чином, на стадії апеляційного розгляду на підставі повно та всебічно досліджених матеріалів справи та огляду «Журналу розпоряджень», у сукупності, встановлено, що розпорядження № 43 від 24.06.2019р. Новопрокопівською сільською радою в особі її голови ОСОБА_2 не видавалось.

Натомість, стосовно звільнення позивача було видано три таких розпорядження.

Так, 24.06.2019р. розпорядженням № 41 ОСОБА_1 звільнено з 05.07.2019р. на підставі ст. 38 КЗпП України (у зв`язку з відсутністю доказів зміни місця проживання) згідно поданої заяви від 24.06.2019р. ( т. 2 а.с. 21).

Тобто відповідач, не отримавши документів, які б підтверджували дійсний намір щодо переїзду позивача у іншу місцевість, не визнав поважних причин, та звільнив позивача на підставі ст. 38 КЗпП України без зазначення поважних причин та останнім відпрацьованим днем - 05.07.2019р.

Але згідно з приписом Головного управління Держпраці в Запорізькій області № ЗП 2211/581/АВ від 29.07.2019р. Новопрокопівською сільською радою було видано розпорядження № 57 від 14.08.2019р., яким внесено зміни до розпорядження № 41 від 24.06.2019р. та викладено його у новій редакції, а саме: звільнити 27.06.2019р. з посади головного бухгалтера Новопрокопівської сільської ради ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України «зміна місця проживання» згідно поданої заяви від 24.06.2019р., у зв`язку з чим запис в трудовій книжці за № 9 від 05.07.2019р. вважати недійсним ( т. 2 а.с. 15, 27-28).

Проте 20.08.2019р. було видано сільським головною Новопрокопівської сільської ради розпорядження № 59, яким внесені зміни до розпорядження № 57 від 14.08.2019р, а саме: звільнено ОСОБА_1 з 05.07.2019р. на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з чим запис № 11 від 27.06.2019р. вважати недійсним.

Пояснюючи прийняття розпоряджень № 57 та № 59, представник відповідача зазначив, що розпорядження № 57 приймалось для усунення порушень згідно з приписом Головного управління Держпраці в Запорізькій області, а зміни до нього вносились розпорядження № 59 у зв`язку з тим, що фактично ОСОБА_1 не надала доказів про зміну місця проживання як до своєї заяви від 24.06.2019р., так і в подальшому, та фактично не змінила місця проживання, а також відпрацювала перший тиждень липня 2019р. і отримала за це заробітну плату.

Перевіряючи вказані ствердження, колегія встановила, що згідно з табелем робочого часу: позивач продовжувала працювати 03, 04, 05 липня 2019р., та 05 липня 2019р. був останні днем її роботи, за що їй була виплачена зарплата, що підтверджується відомостями з виписки по картрахунку позивача, згідно з яким 19.07.2019р. на її зарплатну картку надійшов від відповідача аванс за І половину липня 2019р. в сумі 616,70 грн. ( т. 2 а.с. 47-зворот).

Стосовно розрахунків, проведених відповідачем із звільненою ОСОБА_1 , останньою надано виписку з банківської картки, згідно з якою у спірний період як розрахунки були наступні надходження: 18.06.2019р. аванс за І половину червня 2019р. в сумі 3057,14 грн., 27.06.2019р. зарплата на суму 10 103,08 грн., 27.06.2019р. зарплата в сумі 4 704,89 грн., 19.07.2019р. аванс за І половину липня 2019р. в сумі 616,70 грн. ( т. 2 а.с. 47-зворот).

За вказаними обставинами, позивач продовжила працювати, оскільки відповідач звільнив її наказом № 41 від 24.06.2019р. лише з 05.07.2019р., тому вона вимушено продовжила роботу до дня звільнення, одночасно оскарживши такі дії відповідача до Головного управління Держпраці в Запорізькій області.

Отже, її виходи на роботу після подання заяви про звільнення з 30.06.2019р. не свідчать про анулювання її заяви від 24.06.2019р. та продовження роботи за трудовим договором.

Відповідач посилався також на те, що відповідно до розпорядження № 45 від 27.06.2019р. позивачу надавалась відпустка без збереженням заробітної плати на 01 та 02 липня 2019р., та таке розпорядження було наявним у «Журналі розпоряджень», в копії долучено до матеріалів справи ( т. 1 а.с. 52). Проте позивач заперечувала та вказувала, що не брала такої відпустки та заяву на неї не писала.

Дійсно, відповідачем не надано відповідної заяви позивача, а також не встановлено існування такого розпорядження при перевірці Головним управлінням Держпраці цих обставин, тому колегія не бере до уваги розпорядження № 45, оскільки роботодавець не може надавати будь-яку відпустку працівнику без відповідної заяви.

Таким чином, весь перелічений аналіз обставин звільнення позивача у цій справі доводить, що розпорядження № 43 від 26.04.2019р. про звільнення позивача відповідач не видавав, а тому не можна вважати її звільненою у відповідності до копії цього розпорядження, долученого до її позовної заяви.

Всі інші розпорядження визнавались нею недійсними з підстав існування первісно виданого правомірного, на її думку, розпорядження № 43 від 26.04.2019р., якого в дійсності, як вище встановлено, відповідач не видавав. Тому з таких підстав визнати оспорювані розпорядження недійсними та скасувати їх є неможливим.

Перевіривши законність оспорюваних розпоряджень, колегія встановила такі обставини.

Так, з приводу неправильності визначення формулювання звільнення позивача та дати її звільнення 05.07.2019р. Головним управлінням Держпраці в Запорізькі області виносився припис № ЗП 2211/581/АВ від 29.07.2019р. на адресу Новопрокопівської сільської ради щодо усунення порушень ч. 1 статті 38 КЗпП України, тобто необхідності звільнення позивача датою, вказаною у поданій 24.06.2019р. та із зазначених в ній підстав.

Тому відповідачем виконано припис шляхом видання розпорядження № 57 від 14.08.2019р. про внесення зміни до розпорядження № 41 від 24.06.2019р. Тобто розпорядження № 57 видавалось не з власної ініціативи роботодавця, а лише на виконання припису.

Але, в подальшому, встановивши, що позивач так і не змінила місця проживання, що було підставою для її звільнення з поважних причин, Новопрокопівською сільрадою було прийнято розпорядження № 59 від 20.08.2019р., яким фактично поновлюється формулювання та дата звільнення, визначені наказом № 41 від 24.06.2019р. в первісній редакції.

Колегія погоджується з цим розпорядженням, оскільки Головне управління Держпраці, виносячи припис про видання наказу у відповідності до заяви працівника, не перевіряло, чи дійсно такі поважні причини були підтверджені працівником, а лише виходило із самого змісту заяви.

Отже, розпорядження № 59 від 20.08.2019р. є цілком обґрунтованим, оскільки поважні причини звільнення позивачем підтверджені не було та за фактом такого переїзду не відбулось і не планувалось.

Відтак, вимоги позивача про визнання незаконними та скасування розпоряджень є необґрунтованими, а не недоведеними як визнав їх суд першої інстанції.

Що стосується вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну видачу трудової книжки, то колегією встановлені такі обставини.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власникабоуповноважений ним орган зобов`язаний в день звільненнявидатипрацівниковіналежнооформленутрудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 5 статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до вимог постанови «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995р., у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата

Обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Тією ж перевіркою Головного управління Держпраці у Запорізькій області встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 05.07.2019р. трудову книжку їй видано не було, а поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки їй надіслано поштою згідно поштової накладної № 295 лише 17.07.2019р., що є порушенням пункту 4.2 глави 4 Інструкції № 58 ( т. 2 а.с. 18).

Оскільки днем звільнення згідно з встановленими апеляційним судом обставинами є 05.07.2019р., коли позивач за табелем була на роботі, то саме в цей день їй і мала бути видана трудова книжка. Позивач вказувала, що це сталося через неправомірні дії сільради, якою вона не була звільнена згідно поданої заяви, що встановлено знову ж таки інспекційним відвідування органу Держпраці. Вказувала, що затримка трудової книжки відбувалась аж до 22.08.2019р., а за цей період відповідач весь час намагався вносити зміни до власних записів у ній.

Між тим, відповідач вказував, що у неотриманні трудової книжки є вина самої позивачки, яка відмовлялась від її отримання.

Встановлено, що відповідач 05.07.2019р. в останній день роботи позивача не видав їй належним чином оформлену трудову книжку.

Тільки 15.07.2019р. за № 413 відповідачем позивачу направлено запрошення з`явитись до Новопрокопівської сільради за трудовою книжкою, але 31.07.2019р. вказаний лист повернувся відповідачу без вручення ОСОБА_1 , а працівником зроблено відмітку про причину повернення «відмова від отримання» ( т. 1 а.с. 43, 44).

Позивач намагалась спростувати вказані докази, надавши рукописну довідку, згідно якої вона буцімто не отримала рекомендованого листа № 713 в зв`язку з тим,

що вона була відсутня з 17.07.2019р. по 27.07.2019р. за місцем проживання ( т. 1 а.с. 117), Але вказана довідка є неналежним та недопустимим доказом у справі.

Неналежним вона є тому, що рекомендоване поштове відправлення від 17.07.2019р. має інший штрих-код 95, в той час як у довідці йдеться про рекомендований лист зі штрих-кодом 273. Крім того, така довідка не відповідає формі та реквізитам, які пред`являються до таких документів, оскільки на ній не мається вихідного штапму та печатки, а вона лише проштампована поштовим штемпелем, який проставляється на поштових відправленнях, та не може засвідчувати офіційно надані довідки. Тому за оформленням така довідка не є допустимим доказом.

Отже, доказів відповідача про відмову від отримання листа від відповідача позивач належними і допустимим доказами не спростувала.

Відтак, вимоги позивача про стягнення відповідно до приписів ч. 5 статті 235 КЗпП України середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки є обгрунтованими лише за період з 05.07.2019р. по 16.07.2019р., оскільки з цієї дати затримка викликана діями самої позивачки.

Згідно з розрахунком позивача середньоденний заробіток її становить 803,99 грн., виходячи з її заробітку за травень 2019р. в сумі 13215,52 грн., за квітень 2019р. 20552,02 грн., виходячи з 42 відпрацьованих робочих днів. Тому середній заробіток за час її вимушеного прогулу, який складає 13 робочих днів, буде становити: 803,99 х 8 = 6 431,92 грн.

Вказаний розрахунок позивача відповідач не намагався спростувати, зосередившись лише на тому, що позивач сама не була зацікавлена у отриманні трудової книжки,та зволікала з її отриманням.

Але, колегія вважає, що саме дії відповідача з невидачі їй трудової книжки в останній день роботи 05.07.2019р. призвели до затримки у видачі трудової книжки до дня надіслання їй повідомлення про необхідність з`явитись за трудовою книжкою, а подальша затримка з 17.07.2019р. по 22.08.2019р. відбулась з вини самого позивача, яка відмовилась отримувати лист-запрошення (штрих-код 95). Тому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки слід стягнути лише за 13 робочих днів в сумі 6 431,92 грн.

Відповідач просив відмовити в задоволенні позову, крім його необгрунованості, також на підставі пропуску позивачем місячного строку для звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З огляду на зміст вказаної норми, місячним строком обумовлено лише звернення працівника до суду відносно його звільнення із проханням поновлення на роботі, в той час як позивач не ставила питання про її поновлення на роботі, а фактично просила скасувати розпорядження, у яких неправильно визначено причини та дату звільнення. В такому разі строком звернення слід визначати тримісячний строк.

Встановлено, що трудову книжку позивачу видано 22.08.2019р., тому вона мала звернутись до суду не пізніше 22.11.2019р., але позов від неї надійшов до суду 26.09.2019р., тобто строк для звернення до суду нею не пропущено.

Колегія вважає, що, оскільки оспорювані позивачем розпорядження не визнані незаконними та не скасовані, то підстав вважати, що апелянту відповідачем було спричинено моральної шкоди, не мається. А затримка у видачі трудової книжки компенсована вже стягненням середнього заробітку за час її неправомірного утримання відповідачем.

Таким чином, колегією в ході апеляційного розгляду цієї справи були повно встановлені всі обставини у справі, які не були встановлені судом першої інстанції, а тому відповідно до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позову в частині вимог щодо розпоряджень та моральної шкоди з урахуванням інших обставин, встановлених апеляційним судом. В частині вимог щодо компенсації затримки у вдачі трудової книжки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 6 431,92 грн.

Позивачу ОСОБА_1 правова допомога надавалась на підставі договорів про надання правничої допомоги та представництва від 18.09.2019р. та від 26.11.2019р.

Згідно з п. 3.1 договору від 18.09.2019р. вартість послуг визначається за домовленістю сторін та складає: за 1 годину роботи адвоката щодо складання документів, участі в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, під час ознайомлення з матеріалами справи 700 грн. ( т. 1 а.с. 161).

Пунктом 3.1 договору від 26.11.2019р. за 1 годину роботи адвоката оплата встановлена в сумі 1000 грн. ( т. 1 а.с. 162).

Актом від 11.03.2020р. приймання виконаних робіт за договорами про надання правничої допомоги та представництва від 18.09.2019р. та від 26.11.2019р. визначено, що адвокатом на надання консультацій, підготовку пакету документів та складання позовної заяви витрачено 2 години, вартість робіт 2000 грн.; на складання запитів у кількості 4 по 30 хвилин на кожний всього 2 години, вартість робіт 2000 грн.; на три судових засідання витрачено 3 години, вартість робіт 3000 грн.; на складання клопотання про витребування доказів витрачено 1 година, вартість робіт 1000 грн.; складання заяв про відео конференції 500 грн. Всього оплата послуг адвоката станом на 11.03.2020р. становить 8 500 грн. ( т. 1 а.с. 163).

Згідно з квитанцією № 4106 від 11.03.2020р. юридичні послуги/правнича допомога сплачені ОСОБА_1 адвокату Трачук Н.І. вартують 8500 грн. ( т. 1 а.с. 160).

Згідно з актом приймання виконаних робіт від 31.07.2020р. на складання апеляційної скарги адвокатом витрачено 3 години, оплата становить 3000 грн. ( т. 1 а.с. 231).

Згідно з актом приймання виконаних робіт від 10.03.2021р. за участь у трьох судових засіданнях оплата становить 3000 грн.

Таким чином, витрати на правову допомогу загалом становлять 14 500 грн., а вимоги позивача задоволені на 1/5 частину від заявлених, тому до компенсації за рахунок відповідача позивачеві належить сума у розмірі 2900 грн.

Судовий збір за подання позову ОСОБА_1 сплатила в сумі 2 305,20 грн., за подання апеляційної скарги 3457,80 грн., а всього сплачений судовий збір становить 5 763 грн. Позов задоволено лише щодо матеріальної вимоги про стягнення середнього заробітку на суму 6 431,92 грн., тому судовий збір, якій підлягає стягненню на її користь з відповідача складає 64,32 грн. за подання позову та 96,48 грн. за подання апеляційної скарги, а загалом 160,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суд Запорізької області від 21 липня 2020 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Новопрокопівської сільської ради Токмацького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 6 431 (шість тисяч чотириста тридцять одна) гривні 92 копійок, з якої підлягають відрахуванню податок з доходів фізичних особі та обов`язкові платежі і збори.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Новопрокопівської сільської ради Токмацького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 160 гривень 80 копійок та витрати на правову допомогу в сумі 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 березня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.