Справа № 137/1253/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2021 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Гопкіна П.В.,

за участю секретаря Іванової І.О.,

сторін у справі:

позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом - адвоката Білана В.І.,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літині цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України без згоди і супроводу батька та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позиція позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Заєць Б.В. звернувся до суду із значеним позовом мотивуючи його тим, що у зв`язку із збройною агресією у Луганській області його довірителька ОСОБА_1 та її співмешканець ОСОБА_2 у 2014 році переїхали на тимчасове проживання у с. Лукашівка Літинського району Вінницької області до врегулювання конфлікту. Своєю чергою у м. Луганськ залишилися проживати батьки позивачки за первісним позовом. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 .

Представник позивача зазначає, що протягом останнього року відносини ОСОБА_1 із ОСОБА_2 погіршились та він часто сварився, ображав нецензурною лайкою та вчиняв домашнє насильство відносно останньої.

Представник позивача посилається на те, що за результатами звернень 05,13, 25 та 26 серпня 2020 року щодо протиправних дій ОСОБА_2 відносно останнього був складений терміновий заборонний припис, а 04.09.2020 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вказує, що ОСОБА_1 має намір відвідати своїх рідних задля підтримання родинних зв`язків із матір`ю ОСОБА_4 , сестрою ОСОБА_5 та іншими. Але у звязку із тим, що із відповідачем відносини зіпсувались, відтак останній не надає нотаріальної згоди на виїзд дитини до тимчасово окупованої території, що є підставою для звернення до суду. Залишити дитину біля батька не представляється можливим, оскільки вона потребує постійного материнського догляду.

Таким чином просить суд надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану території України у місто Луганськ з обов`язковим поверненням на територію підконтрольну Україні у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 строком на три роки від дня набрання рішенням суду законної сили.

Позиція відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом

19.10.2020 відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини у котрій останній спростовує обгрунтування позивача у первісній позовній заяві.

Зазначає, що м. Луганськ знаходиться на окупованих територіях, які не підконтрольні Україні взагалі. Там постійно відбуваються бойові дії з усіма жахливими для цього наслідками. Містом керують злочинці, Закони України в м.Луганськ не працюють. Будь-якого захисту, у т.ч. фізичного або соціального його донька і позивачка там не матимуть. Будь-яких доходів ОСОБА_1 там не матиме і не зможе забезпечити належного та необхідного утримання їх спільній доньці. Крім того, через згадані вище обставини, а також відсутність лікарів в м.Луганськ, сталася критична ситуація через пандемію COVID-19. Із посиланням на наведені обставини позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не дозволяє вивозити дитину в м. Луганськ, при цьому не заперечуючи її виїзду за кордон на відпочинок до моря оскільки турбується за дитину, її життя і здоров`я, а позивачка за первісним позовом, намагаючись вивезти дитину наражає її життя на небезпеку.

Оскільки ОСОБА_1 ніде не працює, не має самостійного доходу і не займається вихованням доньки, бажання позивачки вивезти доньку в небезпечне для неї місце, вважає додатковим доказом того, що ОСОБА_1 про неї не турбується. За таких умов, вважає що доньці краще буде з ним, так як ОСОБА_1 своєю поведінкою негативно впливає на процес її виховання і не зможе надати їй необхідного догляду та утримання.

Таким чином просить визначити місцем проживання малолітньої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання її батька ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини без дозволу батька на тимчасово окуповані території відмовити.

Судовий розгляд

11.02.2021 судом залучено у якості належної третьої особи Службу у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області замість Служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області (а.с. 113).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки хоче виїхати на тимчасово окуповану територію на 3 роки, до завершення декретної відпустки, оскільки їй нема зараз де жити, вона бажає реабілітуватись морально, і хоче забезпечити належні умови життя старшому сину - ОСОБА_6 .. Згодом після декретної відпустки планує повернутись на підконтрольну територію України та працевлаштуватись. Хоче поїхати до родичів, підтримувати зв`язок із рідними, оскільки дочці потрібно знати своїх родичів.

Представник позивача за первісним позовом - адвокат Білан В.І. позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у судових дебатах вказав, що відмовляється надавати дозвіл на вивіз його дитини до тимчасово окупованої території України, оскільки там немає законів, йде війна, нічого не працює, відсутня медицина, а ОСОБА_1 буде змушена з дитиною ховатись по підвалах. Зауважив, що родичі, до котрих хоче виїхати ОСОБА_1 вже приїжджали до неї на підконтрольну територію. Зауважив, що за 8 років спільного проживання ОСОБА_1 не працевлаштовувалась, у свою чергу ОСОБА_2 сам заробив кошти на будинок та автомобіль. У засіданнях раніше зазначив, що сили до дружини не застосовував, оскільки сварився із пасинком ОСОБА_6 , оскільки той нічим не займається, немає роботи, не користується пільгами, щоб вступити до вищого навчального закладу.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області Кучер Ю.В. до судового засідання не з`явилася Надіслала на адресу суду листа, відповідно до якого просить розглядати справу у її відсутність.При вирішення спору підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Позовні вимоги у зустрічному позові ОСОБА_2 не підтримала (а.с. 135).

Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши докази які містяться в матеріалах цивільної справи, беручи до уваги покази свідків та пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Докази досліджені судом

Так, на підтвердження своїх позицій сторонами надані наступні докази.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (син позивача за первісним позовом) повідомив суду, як ОСОБА_2 вчинював психологічне і фізичне насильство відносно його матері ОСОБА_1 .. Натомість до сестри ОСОБА_2 не дивився, або дивився дуже рідко. Зловживав спиртними напоями та застосовував відносно свідка фізичне насильство. Вказує про те, що відносини між його матір`ю та її співмешканцем спочатку були хороші, але згодом вони погіршились та ОСОБА_1 змушена була піти з дому оскільки її виганяли. Свідок указав на те, що планує поїхати на батьківщину у м. Луганськ на постійне місце проживання та там залишитись, жити зі своїм рідним батьком та вступити до навчального закладу.

У суду наявні підстави ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідком ОСОБА_6 оскільки існують підстави зробити висновки про його заінтересованість в результаті розгляду справи.

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_7 повідомив, що сторони у справі являються його сусідами та він знає їх з 2016 року. Позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 охарактеризував, як дуже трудолюбиву людину. Свідок зауважив, що сторони проживали радісно, однак останнім часом у них почали виникати непорозуміння. Свідкові відомо, що пасинок ОСОБА_6 не допомагав ОСОБА_2 і той працював сам, а іноді йому допомагали сусіди чи знайомі. Також ОСОБА_2 свідку скаржився про те, що пасинок не хоче вчитись та допомагати, а одного разу пасинок був затриманий поліцією.

Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 7) батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Довідкою від 10.06.2020 за № 507- (а.с. 8) ОСОБА_1 супроводжує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Довідкою від 12.09.2020 (а.с. 9) зазначається про те, що 05.08.2020 до чергової частини Літинського ВП ГУНП у Вінницької області надійшов лист від ОСОБА_1 щодо вчинення відносно неї та її дітей насильства з боку її співмешканця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як пояснив ОСОБА_2 дійсно між ним та дружиною виникла словесна суперечка із-за поведінки її сина, однак ніяких протиправних дій відносно неї він не вчиняв та погроз фізичної розправи на її адресу не виражав. З ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру та складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП, а також попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 129 та ст. 125 КК України.

Терміновим заборонним приписом від 13.08.2020 (а.с. 10) ОСОБА_2 по причині вчинення насильства в сім`ї відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 встановлені обмеження з 13.08.2020 до 18.08.2020.

Рапортом та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується (а.с. 11, 12) зазначається про те, що ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів та просила прийняти міри відносно свого співмешканця ОСОБА_2 , оскільки з її слів, останній перебуваючи в п`яному вигляді ображав її нецензурною лайкою.

Відповідно до довідки-характеристики Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області за № 149 від 08.10.2020 (а.с. 37), ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується добре. Компроментучі матеріали до сільської ради не надходили. Є особою з числа внутрішньо-переміщених осіб.

Договором купівлі-продажу (а.с. 38-39) зазначається те, що 07.11.2016 ОСОБА_2 придбав будинок по АДРЕСА_1 .

Посиланням на інтернет-ресурс magnolia-tv.com (а.с. 40) відповідач за первісним позовом посилається та твердження про українців, які живуть на території так званої «ДНР» та «ЛНР».

Відповідно до аудіозапису телефонної розмови, котра знаходиться на компакт-диску в матеріалах справи та відтворена у судовому засіданні (а.с. 46) зафіксована телефонна розмова ОСОБА_2 із ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 намагається повернути ОСОБА_1 разом з дитиною додому.

Висновком служби у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 10-02/302 від 26.02.2021 (а.с. 137) прийнято рішення про доцільність надання дозволу на вивіз малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до тимчасово окупованої території України.

Висновком служби у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 10-02/303 від 26.02.2021 (а.с. 137) членами комісії було прийнято колегіальне рішення про недоцільність проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_2 .

Висновки суду щодо первісного позову

Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

04 червня 2015 року Постановою КМУ було затверджено Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, згідно п.3 якого передбачено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти: громадян України, що не досягли 16-річного віку, - з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадян України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57.

Виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16 річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїздного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини (з 01 квітня 2015 року не видається - а видається закордонний паспорт дитини). Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, в тому числі на тимчасово окуповану територію України може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (з подальшими змінами та доповненнями), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Звертаючись з позовною заявою, позивачка посилалась на те, що дитина повинна підтримувати родинні зв`язки із родичами та спілкуватись з ними.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що родичі вже з дитиною спілкувались, оскільки прибували на підконтрольну територію України, а враховуючи обставини, які склалися на тимчасово окупованій території Луганської області внаслідок її окупації та пандемії COVID-19, виїзд може бути небезпечним для його доньки ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Що стосується надання дозволу позивачці для виїзду дитини, суд вважає, що в цій частині позовних вимог в справі відсутні докази щодо місця прямування та відповідний часовий проміжок перебування малолітньої в конкретному місці, позовні вимоги сформульовані щодо надання дозволу на невизначену кількість виїздів і без зазначення чіткого проміжку часу та місця прямування, тобто намір позивачки на виїзд з підконтрольної території України з дитиною і зворотній в`їзд позивачки з неповнолітньою донькою фактично носить характер припущень, оскільки, крім особистих пояснень самої позивачки про такі обставини справи, суду не надані належні та допустимі докази конкретної поїздки, а відповідно до частини 1 ст. 80 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон(на непідконтрольну територію) не є порушенням її прав, передбачених вищезазначеною Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки спілкування з родиною, оздоровлення дитини, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку не передбачає необхідності виїзду з цією метою на непідконтрольну територію де проводяться бойові дії.

Виходячи з положень норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №725/4303/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд за кордон (у даній справі на непідконтрольну територію) у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. (Постанова від 03.07.2019 № 643/1090/17).

Не ігнорується та обставина, що виїзд дитини без згоди та супроводу батька повинен мати одноразовий характер з визначенням його початку й закінчення, але позивач у позовній заяві просила надати дозвіл тривалістю три роки, що за своєю природою не є одноразовим та не містить дати початку виїзду та закінчення.

Також суд зазначає, що такий виїзд не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. В даному випадку дозвіл на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну органам влади України територію призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування.

У свою чергу з показань свідка ОСОБА_6 (старшого сина позивача) вбачається прагнення останнього виїхати на непідконтрольну територію на постійне місце проживання, що опосередковано дозволяє зробити припущення про прагнення ОСОБА_1 позбавити ОСОБА_2 можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з його донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи обставини зазначені у рішенні порядком вище.

Підсумовуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України без згоди і супроводу батька, слід відмовити.

Висновки суду щодо зустрічного позову

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи вік малолітньої дитини, добросовісне виконання сторонами батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, а також враховуючи те, що дитина потребує наявності відповідного досвіду щодо харчування та лікування, котрий наявний саме у відповідача за зустрічним позовом, з якою дитина перебуває переважний час, вважає за доцільне відмовити у задоволенні зустрічного позову.

При цьому, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права позивача за зустрічним позовом у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки ОСОБА_2 (враховуючи відмову у визначенні місцепроживання дитини з батьком), не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Керуючись ст.ст. 2, 76-80, 141, 209, 259, 263-268 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, беручи до уваги правові положення викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України без згоди і супроводу батька, відмовити.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.