Справа № 303/2419/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді - доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

за участі секретарки судового засідання Жганич К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про визнання протиправною відмову у виплаті страхового відшкодування та стягнення страхового відшкодування, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року, ухвалене суддею Моничем В. О.,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - страхова компанія) про визнання протиправною відмову у виплаті страхового відшкодування та стягнення страхового відшкодування.

Позов обґрунтували тим, що 24.01.2020 між ОСОБА_2 та страховою компанією було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 149319 (КАСКО), за умовами якого застраховано транспортний засіб «КІА Sportage», номерний знак НОМЕР_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу цього транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 15.01.2014, ОСОБА_1 має право користуватися транспортним засобом.

Згідно з пунктом 16.3 Прикінцевих положень загальних умов страхування, які, відповідно до пункту 13 договору наземного добровільного страхування транспортних засобів є невід`ємною частиною договору, дія цього договору поширюється на страхувальника або водія, визначених в ОУС цього договору, або на страхувальника та/або водіїв які відповідають критеріям, указаним в ОУС зазначеного цього договору.

24 травня 2020 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю вказаного транспортного засобу внаслідок чого автомобіль зазначив численних ушкоджень. У зв`язку з цим позивач звернувся на адресу страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування. Листом від 20.10.2020 за № 5477-31 у виплаті страхового відшкодування було відмовлено. В обґрунтування відмови страхова компанія посилалась на пункт 13.1.6 договору, в якому йдеться про те, що відмова страхувальника (водія) від огляду та аналізу на наявність алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння є підставою для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Уважають цю відмову у виплаті страхового відшкодування протиправною та безпідставною, оскільки, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 370612 від 24.05.2020, ОСОБА_1 24.05.2020 о 03:00 год по вул. Університетській, 43 м. Мукачева керував транспортним засобом «КІА Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Згідно з долучених до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 370612 пояснень свідків, водій ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду в установленому законом порядку за допомогою приладу «ДРАГЕР» та в лікаря нарколога для визначення стану сп`яніння. Однак постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.07.2020 було закрито провадження у справі № 303/5115/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.130 КУпАП, через відсутність у його діях події і складу цього адміністративного правопорушення, а відтак за приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому ОСОБА_1 24.05.2020 о 03:00 год, тобто в цей же час, керував даним транспортним засобом зовсім в іншому місці, де на перехресті вул. Ужгородська та автодороги М-06774 км, не вибравши безпечної швидкості руху здійснив наїзд на дорожній знак 5.16 «Напрямки руху по смугах», унаслідок чого під час цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження. За ці його дії постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2020 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, та підано адміністративному стягненню у вигляді 340 грн штрафу.

Отже, ця дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком.

Відповідно до наряду - замовлення № ХАТ-К-2853 ПП „ХустАвтоТрейд" вартість відновлювальних робіт транспортного засобу «КІА Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , склала 451 690 гривень.

Посилаючись на наведені обставини просили суд визнати протиправною відмову ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у здійсненні виплати страхового відшкодування та стягнути з цієї страхової компанії на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 451 690 грн, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені.

Визнано протиправною відмову ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у здійсненні виплати страхового відшкодування.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 451 690 гривень.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь держави судові витрати у розмірі 908 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неповноту і неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильність дослідження й оцінки доказів, невірного визначення правовідносин між сторонами, а також порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що судом неналежним чином ураховано про правомірність відмови страховою компанії у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 13.1.6 Розділу 13 Загальних умов страхування з підстави відмови страхувальника (водія) від огляду та аналізу на наявність у нього алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, а відповідно до пункту 4.2 Розділу IV зазначених умов не є страховим випадком подія, що відбулася при керування забезпеченим/застрахованим транспортним засобом особою, зокрема яка знаходилася в стані алкогольного сп`яніння.

Зауважував апелянт, що судом не в повній мірі досліджено мотивувальну частину постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2020 (у справі № 308/5316/20), де водій ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та його вина при цьому підтверджується, зокрема, роздруківкою тестування на алкогольне сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» № 649 від 24.05.2020, копіями акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, пояснень свідка ОСОБА_3 та постановою суду про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинене ним правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Також місцевим судом не звернуто увагу на факти висвітлення даної події в засобах масової інформації, а також безпідставно розглянуто цю справу в порядку спрощеного провадження, хоча страхова компанія наполягала на її розгляді в порядку загального позовного провадження, що позбавило її на безпосередню участь у судовому засіданні, надані доказів, пояснень тощо.

Наголошував апелянт і про не з`ясування судом першої інстанції того, що позивачі не є вигодонабувачами, а відтак і не є належними позивачами і не мають права на страхове відшкодування, оскільки за договором страхування, укладеним із ОСОБА_2 , вигодонабувачем є ПАТ КБ «Правекс-Банк» (пункт 3 Особливих умов страхування, пункт 2.1.7 Розілу 2 Загальних умов страхування, пункт 7 заяви на страхування «Автокаско»). Водночас позивачами до матеріалів справи не додано доказів про відсутність у них перед ПАТ КБ «Правес-Банк» зобов`язань, щоб дозволило їм, без погодження із цим банком, отримати страхове відшкодування, а також не було внесено відповідні зміни до договору страхування щодо заміни вигодонабувача до настання страхового випадку. Крім цього, зазначений банк не було залучено до участі у справі ні як співпозивача, ні як третю особу на стороні позивачів.

Стверджував і те, що судом не враховано про недоведеність позивачами розміру відновлювального ремонту автомобіля, оскільки наявний у матеріалах справи наряд-замовлення СТО не відповідає формі наведеного в Додатку № 1 до «Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів», затверджених наказом Мінінфраструктури України від 28.11.2014 № 615, не містить підписів замовника і виконавця про здачу транспортного засобу після його ремонту, а тому не є належним доказом і не підтверджує вартість фактичних відновлювальних робіт по автомобілю. До того ж страхова компанія не погоджувала обрану позивачами на власний розсуд станцію технічного обслуговування.

Зазначала страхова компанія і про безпідставне застосування судом у цій справі положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки дані правовідносини сторін регулюються добровільним, а не обов`язковим страхуванням, тобто Законом України «Про страхування», Правилами страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 220.1.2009 та договором добровільного страхування.

З огляду на наведені обставини апелянт просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, який у задоволенні позовних вимог Левченків відмовити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористалися.

У судовому засіданні представниця відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - Залевська М.С. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представниця позивача ОСОБА_1 - адвокатка Софілканич М.І. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, уважала її безпідставною й надуманою, а тому просила оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому його неявка, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності.

Проте колегія судів із такими висновками місцевого суду в повній мірі погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «КІА Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , його власником є ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 наділений правом на його керування (а.с.16, 17).

На підставі заяви ОСОБА_2 на страхування «АВТОКАСКО» від 24.01.2020, цього ж дня між ним як страхувальником та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна як страховиком було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 149319 (КАСКО), за умовами якого застраховано транспортний засіб «КІА Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , зі строком дії договору з 30.01.2020 по 29.01.2021 (а.с.10, 11).

Згідно з пунктом 16.3 Прикінцевих положень загальних умов страхування, які, за положеннями пункт 13 договору наземного добровільного страхування транспортних засобів, є невід`ємною частиною договору, дія цього договору поширюється на страхувальника або водія, визначених в особливих умовах страхування /ОУС/ даного договору, або на страхувальника та/або водіїв які відповідають критеріям, указаним в ОУС зазначеного договору (а.с.10-15).

За час дії цього договору 24.05.2020 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «КІА Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . У зв`язку з цим позивач звернувся до страхової компанії з заявою про виплату йому страхового відшкодування внаслідок пошкодження під час ДТП транспортного засобу.

Листом від 20.10.2020 за № 5477-31 у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_2 було відмовлено. В обґрунтування відмови страхова компанія послалась лише на пункт 13.1.6 договору, в якому йдеться про те, що відмова страхувальника (водія) від огляду та аналізу на наявність алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння є підставою для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування. Інших підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування страхова компанія не зазначала (а.с.18).

По-перше, з приводу недоведеності допустимими доказами перебування водія ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння чи його відмова від проходження огляду на такий стан.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.05.2020 на водія ОСОБА_1 за порушення правил дорожнього руху було складено три протоколи про адміністративне правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, і, як наслідок, за результатами розгляду цих адміністративних матеріалів Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області прийняті постанови, відповідно, від 20, 27 і 29 липня 2020 року, які набрали законної сили, про:

- закриття провадження у справі № 308/5185/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.122-2 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.45,46);

- визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн /справа № 308/5316/20/ (а.с.21);

- закриття провадження у справі № 308/5115/20 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення (а.с.22-24).

Статтею 7 КУпАП регламентовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

При вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо (ч. 1 ст. 36 КУпАП).

У статті 62 Конституції України закріплено принцип невинуватості особи в учиненні злочину, яку не може бути піддано кримінальному покаранню, допоки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість в учиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися, зокрема на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У частинах 1, 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку разом із практикою ЄСПЛ суд відповідно до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді справ як джерело права, чітко зазначено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який установить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а кожен кого обвинувачено в учиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, допоки його вину не буде доведено в законному порядку.

Як неодноразово зазначав у своїй усталеній практиці ЄСПЛ до кримінального процесуального аспекту ст. 6 цієї Конвенції можуть належати адміністративні справи, такі як порушення правил дорожнього руху, які караються штрафами, обмеженнями водійських прав, такими як зняття балів або призупинення чи скасування права. (наприклад, справа «LUTZ v. GERMANY», заява № 9912/82, рішення від 25.08.1987, справа «SCHMAUTZER v. AUSTRIA», заява № 15523/89, рішення від 23.10.1995, справа «MALIGE v. FRANCE», рішення від 23.09.1998).

З урахуванням наведеного, в даному випадку відносно водія ОСОБА_1 з приводу наявних адміністративних справ, на нього поширюються гарантії, які закріплені в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, а саме, що особа є невинуватою, допоки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість та звинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідальність водіїв за адміністративне правопорушення, зокрема, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння чи відмову від проходження такого огляду на стан сп`яніння чітко і виключно встановлена у ст. 130 КУпАП, а відтак учинення такого правопорушення не може підтверджуватися іншими статтями глави 10 «Адміністративні правопорушення на транспорті, в галузі шляхового господарства і зв`язку» КУпАП, як у даному випадку за ст. 124 КУпАП «Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна» на яку посилається страхова компанія.

Частиною другою ст. 79 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як уже зазначалося вище постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.07.2020 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.130 КУпАП, було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу цього адміністративного правопорушення (реабілітуюча підстава пункт 1 ст. 247 КУпАП). Ця постанова набрала законної сили та страховою компанією в апеляційному порядку не оскаржена.

За огляду на це, на переконання колегія суддів, є голослівними доводи апелянта про те, що стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 є доведеним в мотивувальній частині іншої постанові цього ж суду про притягнення його до відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а також роздруківкою з приладу «Драгер», поясненнями свідків, публікаціями у засобах масової інформації, оскільки ці докази не є допустимими у розумінні вимог ч. 2 ст.78 ЦПК України за відсутності судового рішення, яке б набрало законної сили, про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або ж відмову від проходження огляду на такий стан сп`яніння, незалежно від накладення чи не накладення на нього адміністративного стягнення, наприклад, з нереабілітуючої підстави за закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП (пункт 7 статті 247 КУпАП).

Отже, відмова страхової компанії ОСОБА_2 у виплаті йому страхового відшкодування, на підставі пункту 13.1.6 даного договору страхування (відмова водія від огляду та аналізу на наявність алкогольного сп`яніння), не може вважатись правомірною.

По-друге, з приводу не погодження страхувальником зі страховиком «Майстерні».

Зважаючи на цю неправомірну відмову страхової компанії і, як наслідок, виникнення між сторонами спору, страхувальник ОСОБА_2 з об`єктивних причин був позбавлений можливості погодити за домовленістю зі страховиком - «Майстерня за вибором Страховика», як це передбачено особливими умовами договору страхування, а відтак доводи апелянта про не погодження із ним вибору «Майстерні» (СТО - станції технічного обслуговування), що буцімто виключають можливість здійснення страхового відшкодування, є безпідставними.

По-третє, щодо доводів апелянта про неналежних позивачів та про не залучення до участі у справі вигодонабувача ПАТ КБ «Правекс-Банк».

На думку апеляційного суду, заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що позивач ОСОБА_1 не є належним позивачем у цій справі, оскільки: - він не є страхувальником за даним договором добровільного страхування; - відмова страхової компанії адресована саме ОСОБА_2 , а не йому; - стягнення із відповідача на свою користь страхового відшкодування він не просив. А відтак його права у цій справі як співпозивача не є порушеними відповідачем із приводу відмови у виплаті страхового відшкодування.

Як убачається з повідомлення відділення «Запорізька обласна дирекція» АТ «ПРАВЕКС БАНК» від 17.08.2020 № 580/240 адресованого Центру ДАІ 2301, то банк повідомляє, що ОСОБА_2 виконав усі зобов`язання за кредитним договором № 282RNCA140150002 від 15.01.2014, у зв`язку з чим договір застави транспортного засобу марки «КІА», моделі «Sportage», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинив свою дію. Обмеження щодо відчуження автомобіля відсутні. Претензій з боку АТ «ПРАВЕКС БАНК» немає (а.с.140).

За цих обставин є надуманими доводи апелянта про не залучення до участі у справі АТ «ПРАВЕКС БАНК» як вигодонабувача, оскільки ще у серпні 2020 року ОСОБА_2 виконав усі свої зобов`язання перед банком, права останнього не є порушеними та банк немає права на страхове відшкодування як вигодонабувач, починаючи із серпня 2020 року. А відтак саме позивач ОСОБА_2 є належним позивачем у цій справі.

По-четверте, з приводу розміру страхового відшкодування.

Положеннями ст. 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Даний договір страхування набув чинності та діяв на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.05.2020, що не заперечується відповідачем.

У загальних умовах страхування (ЗУС) визначено, зокрема у підпункті 2.1.4., що «АК ДТП» /Автокаско дорожньо-транспортна пригода/ - це ризик, визначений у підпункті 3.5.2 цих ЗУС. «АК ДТП» - пошкодження та/або знищення застрахованого ТЗ та/або його ДО внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за винятком випадків, передбачених підпунктом 3.5.3.4. цих ЗУС (підпункт 3.5.2. ЗУС); «ВП» - зовнішнього впливу на застрахований ТЗ сторонніх предметів (у тому числі викидів каменів або інших твердих фракцій з-під коліс транспорту чи самовільне падіння дерева або предметів), за винятком випадків, передбачених підпунктами 3.5.3.1., 3.5.3.2., 3.5.3.3. цих ЗУС /підпункт 3.5.3.4. ЗУС).

Отож, зазначена дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 24.05.2020 зі застрахованим автомобілем марки «КІА Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_1 , підпадає під страховий випадок, а тому у страховика-відповідача, зважаючи лише на його одну підставу для відмови у виплаті, яка за наведених вище обставин не є правомірною, виник перед позивачем ОСОБА_2 обов`язок по сплаті страхового відшкодування.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належними доказами понесені ним витрати по ремонту автомобіля лише на підставі наряду-замовлення № ХАТ-К-2853 ПП «ХустАвтоТрейд» від 27.10.2020 щодо вартості відновлювальних робіт по транспортному засобу «КІА Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 451 690 грн, який до того ж не містить підписів як з боку виконавця, так і замовника робіт (а.с.26), оскільки з наявного у матеріалах справи Акту виконаних робіт № ХАТ-К-2944 від 03.12.2020 цього ж ПП «ХустАвтоТрейд» убачається про перелік і вартість виконаних робіт по відновленню (ремонту) цього автомобіля у розмірі 451 690 грн, з відміткою про їх оплату, печаткою виконавця і підписом замовника. А відтак це поза розумним сумнівом підтверджує понесені позивачем ОСОБА_2 витрати на відновлення застрахованого ним автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди 24.05.2020.

Однак пунктом 7.5 Загальних умов страхування передбачено, що ліміт відшкодування Страховика за Автокаско дорівнює страховій сумі, але не більше ринкової вартості застрахованого транспортного засобу, відповідно до визначеної програми.

Як убачається з самого договору страхування (особливі умови страхування), то сторони погодили між собою страхову суму в розмірі 376 307,80 гривень, з якої й обчислено страхову премію від цієї суми в розмірі 4,08 відсотка, що становить 15 353,36 грн страхової премії. Безумовна франшиза за ризиками «АК ДТП» становить 0% від страхової суми.

З огляду на це, підлягають частковому задоволенню вимоги ОСОБА_2 про стягнення зі страхової компанії на його користь страхового відшкодування у розмірі саме 376 307,80 гривень.

По-п`яте, щодо твердження апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права

Колегія суддів погоджуються з доводами страхової компанії, що у цій справі судом першої інстанції безпідставно застосовані положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки дані правовідносини сторін регулюються добровільним страхуванням (АВТОКАСКО), а не обов`язковим страхуванням.

І по-шосте, з приводу доводу апелянта про розгляд цієї справи у спрощеному порядку, замість загального позовного провадження, з підстав лише важливості цієї справи для відповідача.

Частиною другою ст. 274 ЦПК України регламентовано, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути, поряд із категоріями справ визначених у ч. 1 цієї ж статті, розглянута будь-яка інша справа, що віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У ч. 4 ст. 274 ЦПК України визначено вичерпний перелік справ у спорах, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Пунктом 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України констатовано, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ця справа до переліку справ зі спором, передбаченим ч. 4 ст. 274 ЦПК України, не відноситься, а відтак у суду першої інстанції, на підставі ч. 2 цієї ж статті, не було обов`язку, а лише право за своїм внутрішнім переконанням та з урахуванням положень, визначених ч. 3 ст. 274 ЦПК України, розглядати чи не розглядати її за правилами загального позовного провадження.

За наведених обставин, апеляційний суд уважає, що довід апеляційної скарги в цій частині не є безумовною (обов`язковою) підставою для скасування оскарженого рішення місцевого суду, оскільки дана справа не виключала можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 58).

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_2 довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги щодо неправомірності відмови страхової компанії у виплаті йому страхового відшкодування, а також частково довів обґрунтованість стягнення на його користь із відповідача страхового відшкодування у розмірі 376 307,80 грн, які знайшли поза розумним сумнівом своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає частково слушними, а саме в частині неналежного позивача ОСОБА_1 і задоволення місцевим судом його позовних вимог та неправильного застосування судом норм матеріального права - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з одночасним, відповідно до ст. 376 ЦПК України, скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і відмовою у задоволені таких вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у виплаті страхового відшкодування.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування в розмірі 376 307,80 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про визнання протиправною відмову у виплаті страхового відшкодування та стягнення страхового відшкодування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді