17.11.2021 Єдиний унікальний номер 205/9312/20
Єдиний унікальний номер судової справи 205/9312/20
Номер провадження 2/205/209/21
17 листопада 2021 року
Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/9312/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу-
20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 18 квітня 2020 року ОСОБА_2 отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 22 квітня 2020 року. Зазначене підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_2
19 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вищевказаною розпискою в сумі, що не перевищує 1 000 доларів США лише за сумою основного боргу.
У зазначені строки та до теперішнього часу відповідач кошти не повернув.
На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 5 500 доларів США та 3 відсотки річних в розмірі 68,07 доларів США та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу в розмірі 1 000 доларів США.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Від відповідачів відзив на позов до суду не надійшов.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тиховліс В.Р. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.
Судом вжито усіх заходів для повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, однак, відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд постановив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, доходить висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У ході судового розгляду встановлено, що 18 квітня 2020 року ОСОБА_2 отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 22 квітня 2020 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7).
19 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вищевказаною розпискою в сумі, що не перевищує 1 000 доларів США лише за сумою основного боргу (а.с.10).
Відповідно до п.п. 2.1.2. зазначеного договору поруки поручитель зобов`язаний в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, відповідати перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники.
У позові зазначено, що ОСОБА_2 не повернув зазначені грошові кошти, які отримав від ОСОБА_1 , відповідачі зазначене не спростували.
Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.
Із розписки, складеної 18 квітня 2020 року, вбачається, що 18 квітня 2020 року ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 22 квітня 2020 року (а.с. 7).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач ОСОБА_2 відзив не надав, факт існування вказаної заборгованості не спростував.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми боргу в розмірі 5 500 доларів США.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).
Відповідно до розрахунку позивача три відсотки річних за розпискою від 18 квітня 2020 року складають 68,07 доларів США, що станом на ухвалення судового рішення за курсом Національного банку України становить суму в розмірі 1 797 грн. 73 коп., яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 18 квітня 2020 року та трьох відсотків річних є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними належними та достатніми доказами з його боку.
Щодо вимоги стягнення на користь позивача 1000 доларів США з ОСОБА_3 суд зазначає наступне.
Як передбачено статтею 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Як встановлено судом, за договором поруки, укладеним між позивачем та ОСОБА_3 19 квітня 2020 року, ОСОБА_3 відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники за сумою основного боргу.
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, оскільки заявлена ОСОБА_1 позовна вимога щодо стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу в повному обсязі, тобто в розмірі 5 500 доларів США, задоволена, вимога щодо стягнення з поручителя як самостійного боржника 1 000 доларів США не відповідає умовам договору позики, необґрунтована, а тому задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивача належить стягнути документально підтверджені судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору, у розмірі 1 548,00 грн. (а.с.11).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15-16, 525-526, 257, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 133, 134, 141, 247, 259, 263-264, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу-задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 суму боргу в розмірі 5 500 доларів США та 3 % річних в розмірі 1 797 грн. 73 коп.
В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 1 548,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя Н.Г. Остапенко