22-ц/804/549/21
265/3806/20

Головуючий у І інстанції Копилова Л.В. Єдиний унікальний номер 265/3806/20
Номер провадження 22-ц/804/549/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Биліни Т. І.,

Лопатіної М. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що після смерті брата її чоловіка в квартирі АДРЕСА_1 залишилася проживати неповнолітня донька брата, син дружини брата ОСОБА_3 в квартирі не проживав. Щоб не залишати племінницю ОСОБА_4 , позивачка, її чоловік та їх неповнолітня донька ОСОБА_5 переїхали проживати до неї. 13 травня 2003 року ОСОБА_3 знаходячись в СІЗО надав довіреність ОСОБА_6 , яка від його імені приватизувала 2/5 частки спірної квартири і продала її відповідачеві ОСОБА_2 . Відповідач жодного разу до квартири не з`являвся, натомість вони з 2004 року по терпішній час проживають у спірній квартирі, і з моменту вселення користуються нею відкрито та добросовісно. Тому просила суд визнати за нею право власності на 2/5 частини спірної квартири за набувальною давністю.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність ухваленого рішення, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що добросовісно володіючи майном протягом 16 років, вона не знала про відчуження ОСОБА_2 2/5 часток квартири. Про це їй стало відомо лише в 2020 році. Крім того, суд не взяв до уваги те, що в спірній квартирі проживає дитина з інвалідністю І групи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачка знала про існування документів, які підтверджують права ОСОБА_3 на спірну частку квартири та особисто надала їх суду, в розумінні статті 344 ЦК України вона не є добросовісним набувачем.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Судом встановлено, що 05 січня 1994 року ОСОБА_8 видано ордер № 009706 на вселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 разом із трьома членами сім`ї дружиною ОСОБА_9 , донькою ОСОБА_10 та сином ОСОБА_3 (а.с. 8).

08 липня 2013 року за наказом начальника управління міського майна Маріупольської міської ради № 48814/н, ОСОБА_10 донька ОСОБА_8 приватизувала 3/5 ідеальної частки вищевказаної квартири (а.с.9).

На підставі договору дарування від 21 вересня 2015 року, чоловік позивачки ОСОБА_11 подарував їй 3/5 частки квартири АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору купівлі продажу від 21 вересня 2015 року (а.с.10-12).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року, інші 2/5 частки спірної квартири, які належали ОСОБА_3 від його імені були продані ОСОБА_2 (а.с. 15).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 червня 2004 року, власником 2/5 часток квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 (а.с.16).

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 09 жовтня 2020 року власником 3/5 частки спірної квартири АДРЕСА_2 є позивачка ОСОБА_1 , а власником іншої 2/5 частки цієї ж квартири є відповідач ОСОБА_2

10 квітня 2012 року на частку квартири, належної відповідачу, постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції накладено арешт та заборону на її відчуження (а.с. 60-62).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі за № 910/17274/17 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Оскільки позивачка знала про первісного володільця 2/5 частки спірної квартири ОСОБА_3 та всі 16 років безперервно володіла вказаною часткою, проживаючи на площі квартири зі своєю сім`єю, фактично знала про неправомірність своїх дій володіти усією квартирою, а тому це виключає добросовісність заволодіння 2/5 частки квартири.

Про таку обізнаність також свідчить наданий позивачкою ордер на житлове приміщення в якому ОСОБА_3 вказаний як особа, яка має право на користування спірною квартирою, а також те, що ОСОБА_10 приватизувала не всю цю квартиру, а лише 3/5 її частки про що позивачка не знати не могла.

Відтак висновок суду про те, що позивачка фактично була обізнана про права первісного та теперішнього власника спірної частки квартири є правильним, і доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Судді В. М. Барков

Т. І. Биліна

М. Ю. Лопатіна