справа №619/4204/20
провадження №2/619/147/21
РІШЕННЯ

іменем України

24 грудня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/4204/20

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Пекареніна О.М.;

відповідач: Малоданилівська селищна рада;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Хряк А.О.;

відповідач: ОСОБА_3 ;

представник відповідача: адвокат Остапов М.О.;

третя особа: ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Стислий виклад позиції сторін.

23 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому після уточнення просив:

1) визнати недійсним рішення ХХ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

2) визнати недійсним Державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 на підставі Рішення ХХ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року;

3) визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене держаним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. від 30 грудня 2010 року (спадкова справа № 256/2010, зареєстровано в реєстрі за № 1-4121);

4) визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за реєстровий № 1724, виданий 13.11.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55132830 від 13.11.2020 13:33:21, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гнилицької Т.В.;

5) визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що рішенням виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року ОСОБА_5 було передано в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 м2 та дозволено їй будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2. Відповідно до Акту від 11 березня 1994 року було здійснено відведення земельної ділянки в натурі, загальною площею 1507 м2 по АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 було отримано план відводу земельної ділянки для будівництва житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2 та пояснювальну записку до проекту забудови земельної ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її син, ОСОБА_1 , оскільки проживав з матір`ю на момент її смерті та вступив в управління спадковим майном. Чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (через 3 місяці). У липні 2020 року позивач звернувся до нотаріуса аби оформити спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , однак отримав відмову нотаріуса. Так, 29 липня 2020 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. листом № 750/01-16 повідомила що, видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку не вбачається можливим, тому що згідно з даними Державного земельного кадастру, право власності на дану земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 , на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого згідно Рішення Черкаської Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року XX сесії V скликання. Та рекомендувала звернутися до суду для оформлення спадщини. Тобто право власності на земельну ділянку, яка перебувала у довічному спадковому володінні ОСОБА_5 було передано іншій особі. 30 липня 2020 року у відповідь на адвокатський запит Дергачівського районною державною адміністрацією Харківської області надано лист № 01-61/2481, відповідно до якого надано архівну копію рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року «Про відведення земельної ділянки в довічне спадкоємне володіння під будівництво житлового будинку і господарчих споруд гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 » та архівний витяг рішення XX сесії V скликання Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року «Про затвердження списку складеного земельною комісією» стосовно ОСОБА_2 06 серпня 2020 року Головним управлянням Держгеокадастру у Харківській області надано відповідь на адвокатський запит № 29-20-9-6291/0/19-20, відповідно до якого, повідомлено, що на ім`я ОСОБА_4 24 жовтня 2007 року за № 34 зареєстровано Державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480. Підставою реєстрації було Рішення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року. Відповідно до отриманої на адвокатський запит копії Державного акту серії ЯД № 061694, він виданий громадянину ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Рішення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року площею 0,1520 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Адвокатом Пекареніною О.М. було отримано відповідь на адвокатський запит від Архівного відділу Дергачівської РДА Харківської області від 14 вересня 2020 року, згідно з якою Архівний відділ повідомив, що відсутні документи XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року. Проте, згідно опису справ постійного зберігання № 1 схваленого на засіданні ЕПК Дергачівського архіву Харківської області 28 жовтня 2015 року протокол № 10, до Архівного відділу Дергачівської РДА Харківської області були передані архівні справи Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області за 2007 рік, серед яких є архівна справа № 1094 «Протокол XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 7 серпня 2007 року та документи (рішення, заяви, висновки) до нього». Тобто, 05 серпня 2007 року сесія не проводилося, а питання щодо передачі у власність ОСОБА_4 вирішувалось на XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 7 серпня 2007 року. Позивач вважає, шо ОСОБА_4 незаконно набув право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 кадастровий номер :00:000:1480 у зв`язку із наступним. ОСОБА_5 отримала на підставі Рішенням Виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 м2. Вказане право ні в неї за життя, ні у її спадкоємців після смерті не було відібране.

27 листопада 2020 року представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області подав до суду пояснення, в яких зазначив наступне. По-перше, як вбачається із позовної заяви та доданих до неї документів, позивач обґрунтовує позовні вимоги наявністю рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 про відведення в довічне спадкоємне володіння земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 квадратних метрів. Але як вбачається зі змісту такого рішення, позивачем не надано жодних доказів виконання умов, передбачених Рішенням Виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994. Так, у пункті 3.1 зазначеного рішення, копія якого надається позивачем, було зобов`язано ОСОБА_5 одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки і протягом місяця оформити у встановленому порядку правоустановлюючі документи на володіння землею. Позивачем не доведено, що ОСОБА_5 виконала дані вимоги та отримала правоустановлюючий документ, зазначений у пункті 3.1 цього рішення. По-друге, за інформацією, наданою відділом у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області листом № 1870/409-20 від 20.11.2020, факти видачі державного акта на право довічного успадковуваного володіння ОСОБА_5 , його реєстрації, а також припинення права ОСОБА_5 на довічне спадкове володіння присадибною земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не встановлені. Відповідна документація із землеустрою щодо оформлення права ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку у відділі відсутня. Оскільки рішення органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади зберігаються у складі документації із землеустрою, підтвердити або спростувати факт видачі рішення щодо надання в довічне спадкове володіння присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_5 можливість відсутня. Нормами чинного на час можливого прийняття сільською радою рішення від 09.03.1994. Земельного кодексу України форма користування землею як довічне успадковуване володіння не передбачалась. Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII затверджені форми державних актів на землю. Станом на момент прийняття рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994, копія якого надається позивачем, форма державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею цією постановою не передбачена, а постанова Верховної Ради України від 27.03.1991 № 889-ХІІ, якою затверджувалась в тому числі і дана форма державного акта, визнана такою, що втратила чинність. Таким чином, на переконання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Рішення Виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 про відведення в довічне спадкоємне володіння земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 квадратних метрів, на яке посилається позивач та надає його копію, не відповідає чинному на той момент законодавству, оскільки Земельним кодексом України 1990 року (в редакції від 22.06.1993, на момент прийняття Рішення) не було передбачене довічне успадковуване володіння землею, на відміну від положень Земельного кодексу Української РСР в редакції від 18.12.1990. У своїй позовній заяві позивач посилається на Постанову Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у якій суд зробив висновок, що право довічного успадковуваного володіння, набуте особою у встановленому законом порядку, не припиняється у зв`язку з її смертю та входить до складу спадщини. Варто зазначити, що у зазначеній постанові у якості правоустановлюючого документа виступав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею від 26 листопада 1991 року. У нашому випадку доказів того, що на ім`я ОСОБА_5 видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння, позивачем не надано. Звертаємо увагу на некоректне застосування позивачем правових позицій Верховного Суду, оскільки правовідносини, які регулюються у даній справі та справі № 368/54/17, не є тотожними. Таким чином, ОСОБА_5 не оформила правоустановлюючі документи на вказану земельну ділянку, тому не виконала вимоги, зазначені у рішенні виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994. Тому доказів оформлення правоустановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 позивачем не надано. Варто наголосити, що позовні вимоги не можуть ґрунтуватися на припущеннях. По-третє, ОСОБА_1 просить суд визнати за собою право власності на вищезгадану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері, яка такого права власності ніколи не мала. Як слідує зі змісту рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 ОСОБА_5 було виділено в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 квадратних метрів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції від 22.06.1993), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Таким чином, ніяких підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на вищезгадану земельну ділянку в порядку спадкування немає, оскільки якщо прийняти до уваги зміст рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994, ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку в довічне спадкоємне володіння, що, однак, не підтверджено жодними правоустановлюючими документами. По-четверте, позивач некоректно зазначає у якості відповідача, померлого ОСОБА_4 . На ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03.08.2007 був зареєстрований 24.10.2007 за № 34 Державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480. Однак ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить запис у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.12.2010 за № ВРД 550012. На підставі вищезгаданого Свідоцтва про право на спадщину 03.11.2011 за № 01 зареєстровано перехід права власності на зазначену вище земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 . Отже, позовна заява не може бути звернена до ОСОБА_4 , який помер 11 років тому, тож в силу вимог ст. 24 ЦК України його правоздатність припинена. По-п`яте, оспорювана земельна ділянка наразі належить на праві власності іншій людині. Відділ у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області листом № 1870/409-20 від 20.11.2020 зазначає: «Відповідно до інформації Державного земельного кадастру, отриманої в порядку взаємодії з Державним реєстром прав на нерухоме майно, на даний час зазначена земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_3 (дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно - 13.11.2020). Це означає, що у разі задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 - існує ризик порушення прав ОСОБА_3 , який на сьогодні є власником цієї земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем не доведено незаконність набуття права власності на зазначену земельну ділянку ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 .

09 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Хряк А.О. подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Позивачем невірно застосовані та інтерпретовані норми діючого законодавства на момент виникнення спірних правовідносин. Право довічного успадковуваного володіння передбачалося Земельним кодексом УРСР від 18.12.1990. Однак, у 1992 році в Україні відбулась земельна реформа, в результаті якої законодавство, що регулює земельні відносини, зазнало значних змін. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 вже не передбачав такого виду права як довічне успадковане володіння земельною ділянкою. Земельним кодексом України в редакції від 22.06.1993 (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) також не передбачено право довічного успадковуваного володіння землею, зокрема надання такого права за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Проте, рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 було видано ОСОБА_5 у 1994 році, відповідно до чинного вже на той момент Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993. Нормами чинного на час прийняття спірного рішення Земельного кодексу України форма користування землею як довічне успадковуване володіння не передбачалась. Однак, відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», особам, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 не зареєстрований. Даний факт дає підстави стверджувати, що Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_5 відсутній. Оскільки докази того, що на ім`я ОСОБА_5 видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння відсутні, право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 не мала. Також, відповідно до п. 3 рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 року ОСОБА_7 зобов`язано: одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки і протягом місяця оформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння землею; будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд здійснювати в суворій відповідності з затвердженим проектом на забудову та здати його в експлуатацію приймальній комісії сільської Ради народних депутатів протягом трьох років з дня одержання документів, посвідчуючих право забудовника та землеволодіння; після закінчення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 звільнити державну квартиру в АДРЕСА_3 і передати її в належному стані за призначенням. Відтак, вимоги вищезазначеного рішення ні ОСОБА_5 , ані спадкоємцями виконані не були. При цьому, на підставі рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 03 серпня 2007 року виданий державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 ОСОБА_4 . Документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 розроблена на замовлення ОСОБА_4 у 2007 році. Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 отримав земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 у приватну власність у встановленому законом порядку. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2010 № 1-4121 право власності перейшло на зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_2 . Відтак, позивач не навів жодних аргументів та доказів, які б підтверджували недійсність вищезазначених документів. Позов ґрунтується на припущеннях, зокрема видачі бажаного за дійсне. Таким чином, враховуючи вищевикладене позивачем не доведено факту набуття права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , не доведено незаконність набуття права власності на спірну земельну ділянку ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 .

11 листопада 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Щербакова К.С. подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову з таких підстав. У 1992 році в Україні відбулась земельна реформа, в результаті якої законодавство, що регулює земельні відносини, зазнало значних змін. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 більше не передбачав такого виду права як довічне успадковане володіння земельною ділянкою. Земельним кодексом України в редакції від 22.06.1993 (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) також не передбачено право довічного успадковуваного володіння землею, зокрема надання такого права за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Водночас, рішення Виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради Народних депутатів Дергачівського району Харківської області №151 було видано ОСОБА_5 у 1994 році, відповідно до чинного вже на той момент Земельного кодексу України в редакції від 22.06.1993. Нормами чинного на час прийняття рішення виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області від 09.03.1994 № 151 Земельного кодексу України форма користування землею як довічне успадковуване володіння не передбачалась. За таких обставин, спірне рішення видане з порушенням норм чинного на той момент законодавства. Відповідно до наявного в матеріалах справи листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 06.08.2020 № 29-20-9-6291/0/19-20 Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 не зареєстрований. Вказане свідчить про те, що Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_5 відсутній. На момент прийняття рішення Виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Народних депутатів Дергачівського району Харківської області від 09.03.1994 № 151 форма державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею зазначеною поставою не передбачено. До 02.05.2009 документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому звертаємо увагу на те, що принцип визнання державою прав на нерухомість, що виникли до початку функціонування системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», закладений у частині четвертій статті 3 вказаного Закону, обумовлює, що звернення власників земельних ділянок за проведенням державної реєстрації права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державних актів, якими посвідчуються права власності на земельні ділянки, відбуватиметься у разі, якщо оформлення права власності на землю та його реєстрація були проведені згідно з чинним у відповідний час законодавством, втім, особа бажає укласти правочин щодо відповідної земельної ділянки. Згідно з абзацом другим частини п`ятої статті 3 Закону державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на ім`я ОСОБА_5 видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння відсутні, відтак ОСОБА_5 не мала права власності на спірну земельну ділянку. На підставі Рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 03 серпня 2007 року виданий державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 ОСОБА_4 . Документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 розроблена на замовлення ОСОБА_4 у 2007 році. Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 , отримав земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480 у приватну власність у встановленому законом порядку. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2010 року № 1-4121 право власності перейшло на зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_2 . У 2020 році на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.11.2020, власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:1480, яка розташована в АДРЕСА_1 , став ОСОБА_3 . Позивач не навів доказів на підтвердження недійсності вищезазначених документів, не підтвердив документально факту набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку, не довів незаконність набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , або ОСОБА_3 . За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову.

25 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пекареніна О.М. подала відповідь на відзиви відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила залишити їх без розгляду, оскільки вони подані з суттєвим порушення встановлених строків. Також зазначила наступне. Рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року не було скасовано, а вказане право у ОСОБА_5 не було відібране ні за її життя, ні у спадкоємців після її смерті. Як було зазначено у позові громадяни та юридичні особи не можуть втратити раніше надане їм право користування земельною ділянкою. А право довічного успадковуваного володіння, набуте особою у встановленому законом порядку, не припиняється у зв`язку з її смертю та входить до складу спадщини. ОСОБА_5 законно отримала земельну ділянку, оскільки не мала жодного відношення до того, який саме титул володіння землею обраний Черкасько-Лозівською сільською радою. ОСОБА_5 подала заяву про отримання земельної ділянки і рішенням виконавчого комітету було надати таку ділянку саме у довічне успадковуване володіння. При цьому, ніким не скасоване рішення, яким ОСОБА_5 отримала в довічне спадкоємне володіння спірну земельну ділянку. Черкасько-Лозівській сільській раді Дергачівського району Харківської області було відомо про існування їхнього ж рішення, коли вони приймали рішення про передачу тієї ж земельної ділянки ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла і не встигла за життя збудувати та здати в експлуатацію житловий будинок. Щодо квартири, то до відзиву представник відповідача надає відповідь КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 01 вересня 2021 року на запит, відповідно до якого первинну реєстрацію права власності на вказану квартиру проведено за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 1998 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Тобто, вказана квартира не перейшла у спадок, її було передано у приватну власність не ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 і вже після смерті ОСОБА_5 . Щодо розбіжностей у датах видачі Рішення, яким ОСОБА_4 надано право власності на земельну ділянку. Представником відповідача у відзиві не надано жодної відповіді щодо встановленого факту невідповідності між датою передачі ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку та датою проведення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради, рішення якої було підставою для надання такого права. 03 серпня 2007 року сесія не проводилася, а питання щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4 вирішувалось на XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 10 серпня 2007 року. Виходячи із цього, за документами ОСОБА_4 отримав оспорювану земельну ділянку на тиждень раніше, ніж була проведена сесія, на якій це право нібито було йому надано. Така невідповідність вказує на те, що ОСОБА_4 незаконно набув право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 кадастровий номер :00:000;1480. Крім того, представник відповідача теж вказує у Відзиві різні дати проведення сесії. Так, на сторінці 6 відзиву зазначено, що сесія була проведена 03 серпня 2007 року. При цьому, на сторінці 7 цього ж відзиву зазначена інша дата - 10 серпня 2007 року. Таким чином, XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року ніколи не існувало, а отже не існувало і підстави для реєстрації Державного акту серії ЯД №061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480. Окрім того, до відзиву представником також надано архівний витяг, що підтверджує, що сесія відбувалася саме 10 серпня 2007 року, а не 03 серпня 2007 року, як це зазначено у Державному акті. Щодо права довічного успадковуваного володіння. Особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння, за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння та не зобов`язана переоформлювати таке право до повного законодавчого врегулювання способу такого переоформлення. Вважає, що права позивача порушено у зв`язку із незаконними діями з боку відповідачів. Таким чином, позивач не має іншої можливості захистити свої права, окрім як у судовому порядку.

06 грудня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Хряк А.О. подала заперечення на відповідь на відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Також зазначила наступне. Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 30.09.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження по справі. Даною ухвалою запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в строк до 04 жовтня 2021року, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відтак, ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30.09.2021 було отримано 25.10.2021 року, про що складена розписка. Відзив на позовну заяву поданий 09.11.2021 з дотриманням 15-денного строку з дня отримання вказаної ухвали суду від 30.09.2021 р. у суворій відповідності із зазначеною ухвалою та законом. Тому, вимога представника позивача залишити відзив без розгляду є безпідставною та неправомірною. Крім того, ухвалою ВССУ № 6-40128св14 від 18.02.2015 касаційну скаргу про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування відхилено. Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні касаційної скарги зазначила, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на момент відкриття спадщини закони, що передбачали надання громадянам земельних ділянок у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та за яким права володіння підлягали спадкуванню, втратили чинність, а чинним законодавством не передбачено набуття такого права та порядку його спадкування, тому ці права не входять до складу спадщини, що відкрилася після смерті батька позивачки, а оскільки права власності на цю земельну ділянку він не набув, тому підстав для визнання за нею права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування немає. Також, в ухвалі ВССУ № 6-17597ск15 від 09.12.2015 зазначено, що введеним в дію 13 березня 1992 року Земельним кодексом України не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею, а громадяни мали право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі і для ведення селянського фермерського господарства. Крім того, новий Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, та не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на такому праві володіння, тому позивач як спадкоємиця майна померлого не може набути право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки спадкодавець такого права не мав, а отже, її права не порушені, тому підстав для задоволення позову немає. Представник позивача стверджує, що рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 не скасовано, а право на довічне спадкоємне володіння земельною ділянкою у ОСОБА_5 не було відібране ні за її життя, ні у спадкоємців після її смерті. Однак, таке твердження не є підставою того, що зазначене рішення отримано законно. Як зазначалося у відзиві, нормами чинного на час прийняття Рішення Виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 року Земельного кодексу України (із змінами) форма користування землею як довічне успадковуване володіння не передбачалась. Спірне рішення видане з порушенням норм чинного на той момент законодавства. Представник позивача стверджує, що умови п. 3 рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994 року виконані. Відтак, даним рішенням зазначені зобов`язання та строк їх виконання ОСОБА_5 . Відповідно до п. 3 вказаного рішення ОСОБА_7 зобов`язано: одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки і протягом місяця оформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння землею; будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд здійснювати в суворій відповідності з затвердженим проектом на забудову та здати його в експлуатацію приймальній комісії сільської Ради народних депутатів протягом трьох років з дня одержання документів, посвідчуючих право забудовника та землеволодіння; після закінчення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 звільнити державну квартиру в АДРЕСА_3 і передати її в належному стані за призначенням. Так, паспорт на забудову земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 відсутній. Правовстановлюючі документи на володіння землею на ім`я ОСОБА_5 відсутні. Таким чином, умови п. 3.1. рішення ОСОБА_5 не виконані. Житловий будинок на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній. Посилання представника позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла і не встигла за життя збудувати та здати в експлуатацію житловий будинок, не мають права на існування, оскільки на виконання пункту 3.2. ОСОБА_5 надано 3 (три) роки. Умови п. 3.2. рішення ОСОБА_5 також не виконані. Відтак, за період с 09.03.1994 року до 05.05 1997 року (до моменту смерті) ОСОБА_5 не виконала умови рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09.03.1994, а саме: пункт 3, у зв`язку з чим не набула за життя права власності на спірну земельну ділянку і не отримала правовстановлюючий документ (Державний акт) відповідно до ст. 23 Земельного кодексу Української РСР (станом на 18.12.1990 року). Право вимагати визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 є безпідставним та неправомірним. Представником позивача не приведено жодної норми матеріального права, яка б виступила логічним обґрунтуванням та на захист прав позивача. Аргументація представника позивача є компіляцією цитат норм Цивільного кодексу України, постанов Верховного Суду та Рішень Конституційного Суду України, що не пов`язані між собою та викладені у бажаній власній інтерпретації.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

23 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

23 вересня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/4204/20 провадження № 2/619/1275/20 визначено суддю ОСОБА_8 .

Відповідно до Розпорядження керівника апарату 29 вересня 2021 року № 01-07/191/2021 у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_8 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 619/4204/20 за позовом ОСОБА_1 до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

29 вересня 2021 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі 619/4204/20 провадження № 2/619/1275/20 визначено суддю Болибока Є.А.

30 вересня 2021 року постановлено ухвалу про прийняття до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 25 жовтня 2021 року. Направлено відповідачам та третій особі копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачам та третій особі подати до суду відзив на позов в строк до 04 жовтня 2021 року.

25 жовтня 2021 року підготовче засідання було відкладено.

10 листопада 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год 00 хв 07 грудня 2021 року.

07 грудня 2021 року розгляд справи відкладено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пекареніна О.М. просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав, які зазначені у ньому.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Хряк А.О. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Остапов М.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві.

У судове засідання представник Малоданилівської селищної ради не з`явився, перший заступник селищного голови подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника ради.

У судове засідання представник третьої особи ГУ Держгеокадастр у Харківській області не з`явився, у поданий до суду пояснення просив відмовити у задоволенні позову та справу розглядати у його відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року (далі - Рішення № 151 від 09.03.1994) ОСОБА_5 було передано в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 м2 та дозволено їй будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2.

Пунктом 3 Рішення № 151 від 09.03.1994 ОСОБА_7 зобов`язано: 3.1. одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки і протягом місяця оформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння землею; 3.2. будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд здійснювати в суворій відповідності з затвердженим проектом на забудову та здати його в експлуатацію приймальній комісії сільської Ради народних депутатів протягом трьох років з дня одержання документів, посвідчуючих право забудовника та землеволодіння; 3.3. після закінчення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , звільнити державну квартиру в АДРЕСА_3 , і передати її в належному стані за призначенням.

Відповідно до Акту від 11 березня 1994 року було здійснено відведення земельної ділянки в натурі, загальною площею 1507 м2 по АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 було отримано план відводу земельної ділянки для будівництва житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2 та пояснювальну записку до проекту забудови земельної ділянки.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками є: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням VIII сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 15 вересня 2006 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,15 га в організації, що має відповідний дозвіл (ліцензію).

З архівного витягу рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 10 серпня 2007 року вбачається, що ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

З архівної копії державного акту серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку, виданого 24 жовтня 2007 року, вбачається, що ОСОБА_4 на підставі рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 03 серпня 2007 року є власником земельної ділянки площею 0,1520 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 грудня 2010 року державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-4121, спадкоємцем майна ОСОБА_4 є син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки розміром 0,1520 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Гнилицькою Т.В., зареєстрованого в реєстрі під № 1724, ОСОБА_3 придбав у свою власність земельну ділянку розміром 0,1520 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480.

Приватний нотаріус Гібадулова Л.А. листом № 206/01-16 від 18.11.2021 повідомила суд, що згідно спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , не заводилася.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Вирішення спору щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадкоємцем спадщини.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 751/8397/16-ц та від 11 березня 2021 року у справі № 289/927/19.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пленум Верховного Суду України в п. 1 своєї постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Так як ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то підлягають застосуванню правила ЦК УРСР.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, що діяв на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно картки прописки ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_1 з 16 грудня 1977 року по день смерті була прописана за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 03 липня 1987 року по 24 березня 1999 року прописаний за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Об`єктами спадкування є цивільні права та обов`язки спадкодавця, що можуть (мають здатність) переходити у спадщину.

Сукупність цих прав і обов`язків називається спадщиною або спадковою масою (спадковим майном). У спадковому праві ці поняття використовуються як рівнозначні, хоча точнішим є термін «спадщина», як такий, що охоплює сукупність цивільних прав і обов`язків спадкодавця.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням № 151 від 09.03.1994 ОСОБА_5 було передано в довічне спадкоємне володіння спірну земельну ділянку.

При цьому підпунктом 3.1. Рішення № 151 від 09.03.1994 ОСОБА_5 було зобов`язано оформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне спадкоємне володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідног механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

Статтею 22 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Проте, з листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-9.2-4659/0/19-21 від 11.06.2021 вбачається, що за даними Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та даних Державного земельного кадастру, правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 , не зареєстровані.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 оформила у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння спірною земельною ділянкою.

Отже, відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Суд відхиляє доводи позивача щодо застосування до даних спірних правовідносин висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 368/54/17, так як у вказаній справі особи набули відповідне право у встановленому законом порядку, а ОСОБА_5 не набула цього права.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом є недоведеними.

У зв`язку з викладеним, відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Позовні вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору є похідними від вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Так як суд відмовляє у задоволенні основної вимоги, то відсутні правові підстави для задоволення похідних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд відхиляє доводи представника позивача щодо залишення без розгляду відзивів з таких підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду від 30 вересня 2021 року представники відповідачів отримали 25 жовтня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Хряк А.О. відзив здала на пошту 09.11.2021, а представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Щербакова К.С. - 11.11.2021, тобто без пропуску п`ятнадцятиденного строку, який визначений ч. 7 ст. 178 ЦПК України.

Частиною 9 статті 158 ЦПК України визначено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 21 січня 2021 року було забезпечено позов шляхом накладення заборони на вчинення дій щодо відчуження нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480.

Так як суд відмовляє у задоволенні позову, то заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 21 січня 2021 року, підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді накладення заборони на вчинення дій щодо відчуження нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480, які були вжиті згідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 21 січня 2021 року, - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: Малоданилівська селищна рада, місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, смт Мала Данилівка, вул. Ювілейна, буд. 5; код в .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_7 .

Третя особа: ГУ Держгеокадастру у Харківській області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, під`їзд 2, поверх 8,9; код в .

Повне судове рішення складено 04 січня 2022 року.

Суддя Є. А. Болибок