Постанова

Іменем України

09 березня 2021 року

м. Київ

справа № 2-1360/10

провадження № 61-48100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідач - Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області,

третя особа - садівниче товариство «Монтажник-2»,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності на самочинне будівництво.

В обґрунтування позову вказувала, що земельна ділянка площею 0,0818 га, що розташована на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, садове товариство «Монтажник-2» (далі - СТ «Монтажник-2), ділянка № НОМЕР_1 , належить їй на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯА № 453676 від 27 грудня 2005 року.

У 2006 році вона на вказаній земельній ділянці самочинно, без оформлення технічної документації, побудувала садовий будинок «А-2» з верандою, «а» та тамбуром «а1», загальною площею 104,8 кв. м, жилою площею 63,6 кв. м, та надвірні будівлі: гараж «Б» з оглядовою ямою «б», погріб «В», сарай «Г», сарай «Д», альтанку «Е», сарай «Ж», сарай «З», навіс «І», навіс «К».

Станом на 2010 рік всі головні будівельні конструкції придатні до нормальної експлуатації за призначенням. Будівлі відповідають вимогам діючим будівельних, пожежних та санітарних норм.

За таких обставин позивач просила суд визнати за нею право власності на самочинне будівництво садового будинку та надвірних будівель, що розташовані на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, СТ «Монтажник-2», у АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинне будівництво: садовий будинок «А-2» з верандою «а» та тамбуром «а1», загальною площею 104,8 кв. м, жилою площею 63,6 кв. м, та надвірні будівлі: гараж «Б» з оглядовою ямою «б», погріб «В», сарай «Г», сарай «Д», альтанку «Е», сарай «Ж», сарай «З», навіс «І», навіс «К», що розташовані на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, СТ «Монтажник-2» в АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 376 ЦК України, виходив з доведеності права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, на якій побудовано вказане будинковолодіння, та обґрунтованості позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року задоволено апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_3 , скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції порушує права ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 є членом СТ «Монтажник», що знаходиться на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, та з 1994 року володіє земельною ділянкою АДРЕСА_1 , розташованою на території цього товариства.

При цьому, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2016 року визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 453676 від 27 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 , а також визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку № НОМЕР_1 для ведення садівництва, площею 0,0818 га, кадастровий номер :20:000:0004, розташовану в СТ «Монтажник-2» на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, взяв до уваги докази, які не були предметом дослідження суду першої інстанції та повно не встановив фактичних обставин, які мають значення для справи.

У 2002 році ОСОБА_3 було виключено з членів СТ «Монтажник», спірний дачний будинок збудовано без його участі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав останнього.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи № 619/3072/16-ц.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 є членом СТ «Монтажник», що знаходиться на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, та з 1994 року володіє земельною ділянкою АДРЕСА_1 , розташованою на території цього товариства, що підтверджується довідкою, виданою головою СТ «Монтажник» ОСОБА_4 , списками членів садівничого товариства, складеними в різні періоди.

Рішенням виконавчого комітету Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 11 жовтня 1994 року № 373 «Про приватизацію земельних ділянок членами садового товарищества «Монтажник» вирішено передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 852 кв. м, розташовану на території цього товариства.

До 2001 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

На підставі розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації від 30 вересня 2005 року № 532 та згідно із Державним актом на право власності на землю серії ЯА № 453676 від 27 грудня 2005 року земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0818 га, що розташована на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, СТ «Монтажник-2», належала ОСОБА_2 . Цей акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 40.

На вказаній земельній ділянці самочинно, без оформлення технічної документації, був побудований садовий будинок «А-2» з верандою, «а» та тамбуром «а1» загальною площею 104,8 кв. м, жилою площею 63,6 кв. м та надвірні будівлі: гараж «Б» з оглядовою ямою «б», погріб «В», сарай «Г», сарай «Д», альтанку «Е», сарай «Ж», сарай «З», навіс «І», навіс «К». Згідно з технічним паспортом, виданим КП «Дергачівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 16 лютого 2010 року, вартість побудованого нерухомого майна складає 201 130 грн.

Згідно із технічним висновком про стан будівельних конструкцій та можливість збереження побудованого садового будинку та надвірних будівель по АДРЕСА_1 , наданого ТОВ «Харківреконструкція», станом на 2010 рік всі головні будівельні конструкції придатні до нормальної експлуатації за призначенням. Будівлі відповідають вимогам діючих будівельних, пожежних та санітарних норм.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 листопада 2016 року визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 453676, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 грудня 2005 року за № 140, на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0818 га, кадастровий номер :20:000:0004, розташовану в СТ «Монтажник-2», ділянка № НОМЕР_1 , на території Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

Вказане судове рішення не набрало законної сили.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повність або частково. Особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси, обов`язки.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, свобод, інтересів, обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено питання у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід вважати таким, що прийнято про права, свободи, інтереси, обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права, свободи, інтереси, обов`язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, свободи, інтереси, обов`язки останніх.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами справи не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права, свободи, інтереси, обов`язки цієї особи.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2010 року, ОСОБА_3 посилався на те, що з 1994 року володіє вказаною земельною ділянкою № НОМЕР_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Солоницівської селищної ради від 11 жовтня 1994 року № 373 «Про приватизацію земельних ділянок членами садового товарищества «Монтажник», рішенням виконавчого комітету Солоницівської селищної ради від 11 грудня 2007 року № 500 «Про можливість газифікації будинків садового товариства «Монтажник» та будинку садового товариства «Апельсин № 1» (а.с. 74, 75, 77, 78, т. 1), а визнання цим судовим рішенням права на будинковолодіння, яке розташоване на вказаній земельній ділянці, порушує його права як землекористувача.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, чинній на час подання ОСОБА_2 цього позову в березні 2010 року, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 119 ЦПК України 2004 року позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Тлумачення статті 33 ЦПК України 2004 року свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, установивши, що між колишнім подружжям ОСОБА_3 існує спір стосовно права власності на земельну ділянку, на якій позивач ОСОБА_2 побудувала спірне будинковолодіння, однак відповідачем до участі у справі за позовом ОСОБА_2 залучено лише орган місцевого самоврядування, дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі розглянуто за неналежного суб`єктного складу, наслідком чого є відмова у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд на підставі наданих ОСОБА_3 належних та допустимих доказів, що належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про вирішення оскаржуваним ним судовим рішенням питання про його права, свободи та інтереси як особи, що не була залучена до участі у справі.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими.

Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Крім того, з приводу доводів касаційної скарги щодо підставності позову колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Положеннями статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 12 Порядку експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Отже, до прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає.

Вказане унеможливлює визнання права власності на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду та до переоцінки доказів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара