Справа № 740/111/21
Провадження № 2/740/475/21
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Карпусь І.М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач 12.01.2021 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позов аргументує тим, що вищевказаний житловий будинок зареєстрований в цілому на праві особистої власностi за його матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою МБТI вiд 22.10.2020.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла, пiсля смерті якої він, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, втім, перебуваючи в тяжкому матеріальному становищі, не має можливості належним чином оформити спадщину.

На цей час у зазначеному житловому будинку разом з ним зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка 24 жовтня 2017 року без будь-якого примусу забрала свої речі та переїхала проживати в іншу місцевість.

Оскільки відповідач втратила з ним всі соціальні зв`язки, він змушений був звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.07.2020 було розірвано.

Отже, відповідач без поважних причин не проживає у вказаному житловому будинку, не бере участi в його утриманні, догляді та веденні спільного господарства. Водночас, реєстрація ОСОБА_2 у житлі змушує його нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються вiдповiдно до кількостi зареєстрованих ociб.

Ухвалою від 20 січня 2021 року провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача - адвокат Дорошенко Г.М. подав заяву про розгляд справи без їх участі, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи засобами поштового зв"язку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та через оголошення на веб-сайті судової влади України.

Враховуючи, що відповідач згідно із ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена, відзив не подала, причини неявки в судове засідання не повідомила, суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що власником 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 02.06.1975 №2418, та 1/2 частки вищевказаного житлового будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 06.10.1995 №2-3069, є ОСОБА_3 (а.с. 14), яка згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданого 22.10.2020 Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) є матір"ю позивача по справі ОСОБА_1 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Спадкоємцем першої черги за законом після її смерті є син - позивач по справі, який подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . На підставі поданої ним заяви 22.02.2013 заведено спадкову справу. Інших заяв про прийняття чи відмову у прийнятті спадщини після померлої ОСОБА_3 до Ніжинської міської державної нотаріальної контори не надходило. Однак, ОСОБА_1 належним чином не оформив спадщину, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, що підтверджується довідкою державного нотаріуса Ніжинської міської державної нотаріальної контори (а.с. 15).

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.07.2020 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9-10).

Як вбачається із довідки відділу з благоустрою, роботи з ОСН та взаємодії з правоохоронними органами виконавчого комітету Ніжинської міської ради в спадковому житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , після смерті матері залишився проживати позивач по справі ОСОБА_1 та зареєстрована колишня дружина - відповідач ОСОБА_2 (а.с.8).

Зі змісту актів обстеження від 10.04.2019, 14.05.2020 слідує, що ОСОБА_2 з 24 жовтня 2017 року не проживає у будинку АДРЕСА_1 (а.с.11, 12).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Отже, ОСОБА_1 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини став власником спадкого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , а отже позивач набув право володіти та користуватися цим майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Приписами частини першої ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення.

За змістом норм статей 64, 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , оскільки не проживає разом із ним у цьому житловому будинку, не веде спільного господарства.

Водночас суд звертає увагу на те, що позивач набув право власності в порядку спадкування після матері на житловий будинок; шлюб між ним і відповідачем розірвано у 2020 році; відповідач зареєстрована в указаному будинку, але не проживає у ньому з 2017 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача позивач змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються вiдповiдно до кількостi зареєстрованих ociб.

Суд вважає, що відсутність родинного споріднення та сімейних відносин між позивачем і відповідачем, а також фактична відсутність відповідача у будинку з 2017 року, що свідчить про фактичну втрату нею інтересу до вказаного житла, в сукупності є істотною обставиною, яка дає суду підстави для визнання відповідача такою, що втратили право користування будинком.

За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження ОСОБА_1 , як власника, на мирне володіння його майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не встановлено.

Керуючись статтями 81, 258, 259, 263-265, 280, 284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Копію заочного рішення направити відповідачу в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, - протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до п.15 п.п.15.5 перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду подається учасниками справи через суд першої інстанції Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя І.М. Карпусь