Справа № 372/1290/19
Провадження № 2-44/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Потабенко Л.В.

при секретарі Буртовій О.Є.

за участю прокурора Курінного С.О.,

представника відповідача ОСОБА_11,

розглянувши відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Плюти Обухівського району Київської області до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з даним позовом в інтересах територіальної громади села Плюти Обухівського району Київської області.

У своїй позовній заяві Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області просив суд: визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним рішення 14 сесії Української міської ради 24 скликання від 10.07.2003 року в частині передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ; визнати недійним державні акти на право приватної власності на землю: серії РЗ № 381649 від 01.09.2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_9 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 3228 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0013); серії РЗ № 381650 від 01.09.2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 3227 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0008); серії РЗ № 381651 від 01.09.2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_5 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 3226 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0014); витребувати на користь держави в особі територіальної громади села Плюти Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:011:0015, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:011:0016, що розташовані в с. Плюти Обухівського району Київської області.

Свої вимоги Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області обґрунтував тим, що під час моніторингу стану збереження земель водного фонду на території Обухівського району виявлено порушення вимог земельного та водного законодавства, яке полягає у наступному. Рішенням 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання від 10.07.2003 року передано у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 0,25 га кожна для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381652, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3225 від 01.09.2003 року. У подальшому, ОСОБА_6 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1011 від 29.03.2010 року на підставі якого було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0015. Крім того, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_8 отримала державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381649, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3228 від 01.09.2003 року та у 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0013. Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381650, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3227 від 01.09.2003 року. У 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0008. Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381653, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3224 від 01.09.2003 року. У 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0016. Надалі, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1008 від 29.03.2010 року ОСОБА_7 відчужив право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_2 . Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381651, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3226 від 01.09.2003 року. У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0014.

Так, відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11.01.2019 року встановлено, що водотік Козинка є рукавом Дніпра. Згідно з офіційним виданням «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнєє Поднепровье. Гидрометеоиздат. Ленинград. 1964» цей водотік зазначається як «рукав Козинка ». Гідрологи визначають, що рукав річки - це водний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку. Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови, але свого басейну рукав немає. «Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км. знову впадає у Дніпро. Це означає, що «рукав Козинка » є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є саме Дніпро. Зважаючи на це, «рукав Козинка» є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукова Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, вказуючи на законодавчі норми, зазначив, що Українською міською радою було незаконно відведено у приватну власність спірні земельні ділянки, оскільки відповідно до схем накладення земельних ділянок з кадастровими номерами на землі прибережної захисної смуги в межах Української міської ради Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки накладаються на межі прибережної смуги «рукава Козинка», тому оспорювань рішення прийнято в порушення вимог закону. Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підкреслив, що про необхідність захисту порушених державних інтересів прокуратурі стало відомо самостійно за результатами аналізу рішень та відшукання документів, що стали підставою для їх прийняття, отримання підтвердження розташування земельних ділянок на землях водного фонду, тому вважав причини пропуску ним строку позовної давності поважними.

Ухвалою суду від 20 травня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року задоволено заяву Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Чередніченко С. про забезпечення позову та накладено арешт на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:011:0008; :02:011:0013; :02:011:0014; :02:011:0015; :02:011:0016.

Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів ОСОБА_11 про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 31 січня 2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_11 , по справі призначено комплексну судову земельно-технічну експертизу.

Ухвалою судді від 03 лютого 2021 року у зв`язку з надходженням до суду клопотання судового експерта провадження у справі було поновлено.

Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року по справі призначено комплексну судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

Ухвалою судді від 15 липня 2021 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду.

Представниками відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_2 було подано відзиви на позовну заяву, в яких вони вказували на законність передачі спірних земельних ділянок у приватну власність, на недоведеність того, що земельні ділянки відноситься до земель водного фонду і знаходиться в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту, посилались на пропуск прокурором строку позовної давності та на те, що прокурор не уповноважений на звернення до суду з даним позовом, з урахуванням вказаного просили у задоволенні позову Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області відмовити.

26 вересня 2019 року прокурором подано відповідь на відзиви на позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій прокурор не погодився з доводами, що зазначені у відзивах та вказав, що звернення прокурора до суду саме із віндикаційним позовом є єдиним вірним способом захисту права власності на спірні земельні ділянки, сам позов по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, а прокурор є самостійним позивачем у справі, а тому він мав повноваження на звернення до суду з даною позовною заявою, позов підтримав, просив його задовольнити.

08 жовтня 2019 року від представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзиви на позовну заяву.

02 грудня 2019 року від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Юрченка О.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що ОСОБА_3 законно отримала спірну земельну ділянку, жодних порушень норм чинного законодавства під час відведення земельної ділянки з боку ОСОБА_3 та будь яких інших осіб не було, а спірна земельна ділянка не є ділянкою прибережної захисної смуги в межах Української міської ради. Крім того, позбавлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку призведе до порушення її права, матеріали справи не містять доказів, що річка Козинка належить до категорії малих річок, а тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та вказав, що земельні ділянки були передані у власність незаконно. Щодо строку позовної давності, то територіальна громада, не знала про незаконну передачу земельних ділянок у власність, а положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню.

Представник відповідача ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Інші сторони в судове засідання не з`явились повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, спеціалістів, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання від 10.07.2003 року передано у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 0,25 га кожна для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381652, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3225 від 01.09.2003 року.

У подальшому, ОСОБА_6 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1011 від 29.03.2010 року.

На підставі вказаного договору розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0015.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0015 ОСОБА_1 не відчужувала.

Крім того, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381649, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3228 від 01.09.2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0013, крім того, ОСОБА_9 змінено прізвище на ОСОБА_3 у зв`язку з реєстраціє шлюбу 15.09.2009 року.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0013 ОСОБА_3 не відчужувала.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381650, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3227 від 01.09.2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0008.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0008 ОСОБА_13 не відчужував.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381653, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 3224 від 01.09.2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0016.

Надалі, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1008 від 29.03.2010 року ОСОБА_7 відчужив право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0016 ОСОБА_2 не відчужувала.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ № 381651, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 226 від 01.09.2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо надання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0014.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності - земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0014 ОСОБА_5 не відчужував.

Вказані обставини підтверджуються копією рішення Української міської ради від 10.07.2003 року, копіями договорів купівлі-продажу земельних ділянок, копіями державних актів на право приватної власності, витягами з ДЗК по земельних ділянках :02:011:0014, :02:011:0016, :02:011:0008, :02:011:0013, :02:011:0015.

Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11.01.2019 року встановлено, що водотік Козинка є рукавом Дніпра. Згідно з офіційним виданням «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнєє Поднепровье. Гидрометеоиздат. Ленинград. 1964» цей водотік зазначається як «рукав Козинка ». Гідрологи визначають, що рукав річки - це водний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку. Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови, але свого басейну рукав немає. «Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км. знову впадає у Дніпро. Це означає, що «рукав Козинка » є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є саме Дніпро. Зважаючи на це, «рукав Козинка» є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.

Допитані в судовому засіданні в якості спеціалістів ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 , які є працівниками Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського, підтримали лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11.01.2019 року.

З листа Басейнового управління водних ресурсів (БУВР) середнього Дніпра № 01-12/665 від 26.07.2019 року, вбачається, що за класифікацією залежно від водозбірної площі басейну, річки поділяються на великі, середні та малі. Річка Козинка з площею водозбору до 2 тис. квадратних метрів належить до категорії малих річок, для яких ширина прибережної захисної смуги повинна становити 25 м.

З листа Державного агентства водних ресурсів України №25/07-19 від 25.07.2019 року вбачається, що відповідно до ст. 79 ВК України, річка Козинка відноситься до малих річок. Довжина річки становить 17 км., площа водозабору-76 квадратні км.

З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

При цьому, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього Кодексу). А частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м (частина друга статті 88 ВК України, пункт 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів)).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (стаття 61 ЗК України, статті 89 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суд від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.

За правиламист.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81ЦПК України) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Для доведення своїх вимог прокурор повинен був надати суду належні докази того, що спірні земельні ділянки станом на 10.07.2003, коли вони була передані у приватну власність, відносились саме до земель водного фонду і знаходилась в межах прибережної захисної смуги «рукава Козинка»

На підтвердження своєї позиції прокурор посилається на лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11.01.2019. Згідно цього листа Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського є структурним підрозділом Державної служби з надзвичайних ситуацій, до компетенції якої не віднесено визначення розміру прибережних захисних смуг або класифікації річок. Висновок Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського не можна вважати обґрунтованих і тому, що матеріали справи містять докази які спростовують факти викладені в листі № 17-08/60 від 11.01.2019 року.

З листів Басейнового управління водних ресурсів (БУВР) середнього Дніпра № 01-12/665 від 26.07.2019 та листа Державного агентства водних ресурсів України №25/07-19 від 25.07.2019 року вбачається, що відповідно до ст. 79 ВК України, річка Козинка відноситься д листа Державного агентства водних ресурсів України №25/07-19 від 25.07.2019 року вбачається, що відповідно до ст. 79 ВК України, річка Козинка відноситься до малих річок. Довжина річки становить 17 км., площа водозабору-76 квадратні км.

о малих річок. Довжина річки становить 17 км., площа водозабору-76 квадратні км. Річка Козинка є правовою притокою р. Дніпра, довжина 19 км., площа басейну 76,0 км2, та належить до категорії малих річок, для яких ширина прибережної захисної смуги повинна становить 25 м.

Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року по справі було призначено комплексну судову земельно-технічну експертизу, однак в зв`язку з відсутністю документації в відповідачів та Головному управлінні Держгеокадастру в Київській області, яку просив надати експерт, до суду надійшло повідомлення про неможливість надання експертного висновку в зв`язку з чим провадження у справі було поновлено, оскільки судом було вжито всих заходів щодо збирання витребуваних ним матеріалів для проведення експертизи.

При цьому, суд вважає за необхідне віднести листи Басейнового управління водних ресурсів (БУВР) середнього Дніпра, та лист Державного агентства водних ресурсів України до числа достовірних, адже вони видані компетентними органами з врахуванням даних уповноваженого законом органу.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів які б спростовували вказані листи компетентних органів, матеріали справи не містять.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладаються на землі прибережної захисної смуги. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведено з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором, у порядку передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, також надано не було.

На припущеннях суд позбавлений можливості будувати свою позицію в рішенні.

З урахуванням вказаного у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами, визначеними ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч.3-ч.5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до абз. 3 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі"судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд не вбачає.

Відповідно до ст. 158 ч.9 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, а тому підлягає скасуванню арешт накладений ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24.09.2019 року.

Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України залишаються саме за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову першого заступника керівника Києво-Сятошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Плюти Обухівського району Київської області до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, відмовити повністю.

Скасувати арешт накладений ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24.09.2019 року після вступу рішенні в законну силу.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.01.2022 року.

Суддя Л.В. Потабенко