КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 761/9872/20
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року (суддя Юзькова О.Л.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

у березні 2020 року позивачзвернувся до суду з позовом, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 589 826грн 64коп. станом на 12 лютого 2020 року за кредитним договором №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року, яка складається з 416 629грн 73коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 173 196грн 91коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 23 травня 2007 року з ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №K2HCGA00000108, на підставі якого позичальник отримав кредит у сумі 84 690 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення 23 травня 2017 року. 16 вересня 2016 року з ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року, відповідно до якої було змінено валюту кредиту з долара США на гривню, у зв`язку із чим заборгованість ОСОБА_3 була зазначена у п. 1.1. додаткової угоди та становила 5 008 577грн 46коп.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 5 008 577грн 46коп., проте ОСОБА_3 не виконав зобов`язання за кредитним договором, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 12 лютого 2020 року становить 1 872 983грн 80коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 283 157грн 16коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 416 629грн 73коп. та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 173 196грн 91коп.

Позивач посилався на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд

може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 589 826грн 64коп та складається з 416 629грн 73коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 173 196грн 91коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Крім того, позивач зазначав, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були укладені договори поруки. Відповідно до п.5 договорів поруки поручителям була направлена банком письмова вимога із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором №K2HCGA00000108, однак вимога до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання залишена без задоволення.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач стверджує, що судом першої інстанції було неналежним чином досліджено розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що ОСОБА_3 активно користувався кредитом, зокрема, здійснював часткове погашення заборгованості, проте у меншому розмірі, ніж щомісячний платіж.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується підписаним кредитним договором та підписаною додатковою угодою.

Позивач стверджує, що частковим виконанням протягом тривалого часу умов Додаткової угоди ОСОБА_3 фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не доведено у відповідності до ст. 89 ЦПК України того, що ОСОБА_3 не отримав кредитних коштів. Під час попереднього судового засідання суд першої інстанції не постановляв ухвалу про необхідність надання банком додаткових доказів, що свідчить про те, що суд першої інстанції фактично звільнив відповідачів від відповідальності щодо повернення наданих кредитних коштів у розмірі 84 690доларів США.

Крім того, відповідачі не заперечували факт укладення кредитного договору №K2HCGA00000108 та отримання ОСОБА_3 кредитних коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки позивач не надав суду належним чином засвідчені письмові докази у підтвердження своїх позовних вимог та вимог апеляційної скарги. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року було стягнуто з відповідачів на користь банку 111 294,20 доларів США заборгованості за кредитним договором, а рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верхового Суду від 13 листопада 2019 року, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також ОСОБА_2 зазначає що 23 червня 2021 року за результатами виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу

Бондар І.М. від 1 жовтня 2018 року було реалізоване нерухоме майно, яке було передано банку в іпотеку.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судового повідомлення на повідомлену суду електронну адресу (с.с.191-192), у судове засідання не з`явився, 23 листопада 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Штепи Р.П., який посилаючись на те, що є представником ОСОБА_2 , зазначив, що не може з`явитися у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, тому просив відкласти розгляд справи. Однак, до клопотання не було приєднано документу, який підтверджує повноваження адвоката Штепи Р.П. на представлення інтересів ОСОБА_2 у Київському апеляційному суді. Крім того, клопотання не підписано електронним підписом адвоката Штепи Р.П.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Частинами 1 та 2 статті 182 ЦПК України встановлено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Частиною 2 статті 183 ЦПК України визначено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Виходячи з вищевикладеного, клопотання адвоката Штепи Р.П., яке не підписане електронним підписом, вважається не підписаним особою, яка його подала, а відтак не підлягає розгляду судом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги за адресами реєстрації місця проживання, наявними у матеріалах справи (с.с.199-202), у судове засідання не з`явилися, згідно відмітки листоноші на конвертах, адресати відсутні за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 6 та 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Виходячи з вищевикладених норм процесуального права, відповідачі та третя особа належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги, клопотання про перенесення судового засідання не подали, тому відповідно до положень ст.372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Хітрової Л.В., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 23 травня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №K2HCGA00000108, за умовами якого позичальнику був виданий кредит у сумі 84 690 доларів США, який позичальник зобов`язався повернути до 23 травня 2017 року та сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

У подальшому сторонами кредитного договору укладалися додаткові угоди до кредитного договору 22 жовтня 2012 року, 24 травня 2013 року, 27 травня 2013 року.

16 вересня 2016 року сторонами була укладена додаткова угода №3 до кредитного договору №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року, відповідно до якої було змінено валюту кредиту з долара США на гривню, у зв`язку із чим заборгованість ОСОБА_3 була зазначена у п. 1.1. додаткової угоди та становила 5 008 577грн 46коп. Пунктом 1.3. додаткової угоди сторони погодили, що за користування кредитними коштами позичальник зобов`язується сплачувати відсотки у розмірі 18% річних та здійснити погашення кредиту до 30 вересня 2026 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №K2HCGA травня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № №K2HCGA00000108/01.

16 вересня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений ще один договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 23травня 2007 року № №K2HCGA00000108, предметом якого є кредит у сумі 1 511 401грн 90коп., який позичальник зобов`язався повернути до 30 вересня 2026 року та сплачувати за користування кредитом 18% річних згідно погодженого графіку платежів.

Такий же договір поруки був укладений 16 вересня 2016року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .

Згідно наданого суду першої інстанції позивачем розрахунку заборгованості станом на 12 лютого 2020 року загальна заборгованість за кредитом становить 1 879 983,80грн, у тому числі за тілом кредиту - 1 283 157,16грн, за відсотками - 416 629,73грн, за пенею - 173 196,91грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надані первинні бухгалтерські документи у підтвердження наявної заборгованості за кредитним договором та про видачу кредиту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки

прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є загальний, апеляційним судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 761/6939/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості за кредитним договором №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 111 294,20 дол. США заборгованості за кредитним договором, та по 913,50грн з кожного відповідача у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 62593,25 доларів США заборгованості за кредитом, 17060,41 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 3600 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 428585,82грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, апеляційний суд виходив з того, що кредитна заборгованість підлягає стягненню лише з боржника, оскільки поруку припинено у зв`язку з укладенням додаткової угоди між банком та позичальником, якою було збільшено обсяг відповідальності боржника за кредитним договором, при цьому відповідні додаткові угоди з поручителями не укладались, а тому порука в силу частини першої статті 559 ЦК України є припиненою.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у березні 2015 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_3 та поручителів.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за

користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин, АТ КБ «Приватбанк» не має правових підстав для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який був укладений з ОСОБА_3 , після березня 2015 року (час звернення до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості).

Згідно з ч.1 ст. 553, ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

За таких обставин, обсяг зобов`язань поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначається обсягом зобов`язань боржника ОСОБА_3 , і оскільки банк використав своє право вимоги дострокового повернення всієї суми заборгованості, яка була задоволена судом, та не має правових підстав для стягнення з боржника процентів та пені, нарахованих поза межами зміненого кредитного договору, він не має правових підстав для стягнення цих процентів та пені із поручителів.

Отже, вимоги позивача до поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з якими договори поруки були укладені після зміни строків виконання основного зобов`язання та прийняття судового рішення про стягнення з боржника всієї суми заборгованості за кредитним договором, про стягнення процентів та пені, які нараховані поза межами строків кредитного договору, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що укладення 16 вересня 2016 року між банком та позичальником додаткової угоди № 3 до кредитного договору не може бути підставою для продовження нарахування процентів та пені за кредитним договором, так як банк, звернувшись до суду з позовом, який був задоволений судом, змінив строки виконання кредитного договору.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року підлягає обов`язковому виконанню.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що не дивлячись на укладену 16 вересня 2016 року з ОСОБА_3 додаткову угоду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду 20 червня 2020 року із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та із заявою про поновлення строку для пред`явлення його до виконання. Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року заява АТ КБ «ПриватБанк» була задоволена.

Отже, позивач вважає, що саме рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року підлягає виконанню, а не додаткова угода, яка була укладена з позичальником 16 вересня 2016 року і якою був продовжений строк дії та виконання кредитного договору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року, справа № 761/6939/15-ц, наслідки врегулювання сторонами окремих питань погашення кредитної заборгованості після ухвалення судових рішень можуть бути предметом вирішення на стадії виконання судових рішень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Зазначений у договорі строк припинення поруки є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Такий правовий висновок зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2021 року, справа № 202/871/14-ц.

Згідно пункту 14 договорів поруки, які були укладені 16 вересня 2016 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року, справа № 522/1528/15-ц, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Із сайту «Судова влада» вбачається, що позовна заява про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_3 банком був пред`явлений 10 березня 2015 року (справа № 761/6939/15-ц), отже строк виконання договору був змінений подачею позову до суду і термін повернення кредиту настав 10 березня 2015 року.

Вказана обставина також визнається банком, який вчинив дії для виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, звернувшись до суду із заявою про видачу виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення його до виконання, а відтак порука ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинилася 10 березня 2020 року, так як з даним позовом АТ КБ «Приватбанк»

звернулося до суду 31 березня 2020 року (згідно відмітки на конверті).

Крім того, колегія судді вважає за необхідне зазначити про наступне.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Разом з цим, звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначило у позовній заяві, що у березні 2015 року банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №K2HCGA00000108 від 23 травня 2007 року з ОСОБА_3 та інших поручителів, та про наявність судових рішень за таким позовом. Також позивачем не було повідомлено про вчинення 1 жовтня 2018 року виконавчого напису приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

На думку колегії суддів така недобросовісна процесуальна поведінка позивача не сприяла своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню обставин справи та перешкоджала суду своєчасно та у повному обсязі вирішити цивільну справу з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників справи.

Виходячи з вищевикладеного та наявності рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 повної заборгованості за кредитним договором, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції фактично звільнив відповідачів від відповідальності щодо повернення наданих кредитних коштів у розмірі 84 690 доларів США, є неправомірними та безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про необхідність надання банком додаткових доказів, не грунтуються на нормах процесуального права, які такого положення не містять.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, саме позивач повинен був надати суду докази у підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції

переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладені обставини, приховування позивачем обставин, які мають істотне значення для вирішення даної справи і які були встановлені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України,апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 січня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк