РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Павлович Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 03.11.2017 року ОСОБА_2 позичив у нього гроші в сумі 17270 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 червня 2018 р. Однак у зазначений термін відповідач грошей не повернув.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 в його користь 434487 грн, 14605,00 грн, що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання, 4490,92 грн судового збору, 1500 грн витрат на правничу допомогу.

17.10.2019 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 17270 доларів США та 3% річних від простроченої суми, що становить 684 долари США, всього 17954 долари США.

Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.11.2019 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 17954 (сімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) долари США боргу за договором позики від 03.11.2017 року, 4490,92 грн судового збору та 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу.

13.04.2020 року від відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення, котра ухвалою від 13.04.2020 року прийнята до розгляду.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 18.05.2020 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 25.11.2019 року скасовано і справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що із відповідачем він познайомився пів року до надання йому коштів у позику. Познайомила їх сестра відповідача, котра сказала, що відповідачу необхідні кошти для здійснення підприємницької діяльності. Він особисто давав кошти відповідачу у себе вдома в м. Нововолинську. Текст розписки складав сам відповідач. Відповідач брав у нього в позику кошти саме у доларах США, а не у іншій валюті.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що відповідач не отримував від позивача у позику кошти. Оскільки позивач не надав суду документів, котрі б підтверджували, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики і відповідач отримав від позивача кошти в сумі 17270 долари США, тому просить відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання, котре було призначене на03.03.2021 р., відповідач та його представник не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час судового розгляду. Не повідомили суд про поважність причини неявки, не подавали клопотання про відкладення судового розгляду, а тому суд провів судовий розгляд у їхній відсутності, на підставі наявних, поданих сторонами доказів.

Дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позикових відносин підтверджується наявним у ОСОБА_1 оригіналом розписки ОСОБА_2 .

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Із дослідженого змісту розписки вбачається, що 03.11.2017 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 гроші в сумі 17270 доларів США, які останній взяв у борг і зобов`язався повернути до 30.06.2018 р. Зазначено, що дана розписка написана без примусу.

Тобто даний документ підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки він містить умови про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів за договором позики, зобов`язання повернути ці кошти до 30.06.2018 р. та дату їх отримання.

Відповідач не надав суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів, котрі б спростували факт передання йому позивачем зазначених у розписці коштів та їх отримання, а також написання ним цієї розписки.

Також не доведено, що дана розписка написана ОСОБА_2 не добровільно, а під тиском.

За таких обставин, не беруться судом до уваги доводи представника відповідача, що відповідач не отримував коштів, котрі вказані у розписці та не укладав договір позики, оскільки розписка від 03.11.2017 року є документом, який ОСОБА_2 добровільно видав ОСОБА_1 за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від ОСОБА_1 коштів у сумі 17270 доларів США та наявність боргового зобов`язання.

Також безпідставними є доводи представника відповідача про те, що у розписці не вказано назву валюти, зокрема, що відповідач взяв у борг долари США, оскільки із змісту цього документа вбачається, що у ньому зазначено знак валюти, котрим позначається долар США, а не інша валюта, як вказує представник відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така правова позиція була викладена неодноразово як у постановах Верховного Суду України (постанова від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12), а також у постановах Верховного Суду (від 12.11.2020 № 154/3443/18 (61-6026св20 та інших).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал розписки відповідача від 03.11.2017 року.

Із змісту цієї розписки вбчається, що у ній відсутні відомості про повернення відповідачем 17270 долари США позивачу.

Суду не надано інших документів, котрі б підтверджували, що отримана у позику сума повернута відповідачем повінстю, або частково.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак відповідач не визнаючи вимог позивача, всупереч наведених норм, не надав суду доказів, які б спростували доводи позивача про передання ним відповідачу 17270 доларів США, невиконання відповідачем зобов`язання про повернення цих коштів позивачу та наявність у відповідача перед позивачем вказаної заборгованості за цим договором.

З урахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, а також відсутність інших документів, котрі б підтверджували поверення коштів, свідчить, що боргове зобов`язання по договору позики від 03.11.2017 р. не виконано.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконавши зобов`язання по умовах договору позики має заборгованість перед позивачем за цим договором в розмірі 17270 доларів США, які підлягають стягенню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання по договору позики, оскільки не повернув позивачу кошти в розмірі 17270 доларів США у строк встановлений договором (до 30.06.2018 р.), таким чином, порушив зобов`язання.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання (за період з 01.07.2018 р. по 24.10.2019 р.), що становить 684 долари США, котра жодним чином не спростована відповідачем.

Стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 р. справа № 373/2054/16-ц.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач не виконавши зобов`язання по умовах договору позики має заборгованість перед позивачем за цим договором в розмірі 17954 долари США (17270 доларів США сума позики, 684 долари США, що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання), а тому вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними, законними і підлягають до задоволення.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4490,92 грн. судового збору.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду договір про надання правничої допомоги від 09.08.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок витрат на правничу допомогу, котрий визначає опис робіт, виконаних адвокатом, квитанцію на оплату за надання правової допомоги на суму 1500 гривень.

Згідно з ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак відповідач та його представник, на котрих покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат, не довели, що витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн є завищеними, неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

На думку суду, витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн не є завищеними та повністю співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

Таким чином, судом встановлено, що позивач поніс у даній справі 1500 грн витрат на правничу допомогу і стороною позивача не доведено неспівмірність таких витрат, а тому вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, ст. 610, ч.1 ст. 625, 1046, ч.2 ст. 1047, ч.1 ст. 1048, ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 17954 (сімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) долари США боргу за договором позики від 03.11.2017 р.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4490,92 грн. судового збору та 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , проживає по АДРЕСА_2 .

Головуючий: /підпис/ А.А. Каліщук