Справа № 629/3681/20
Провадження № 2/629/90/21
11.03.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю. В обґрунтування позову зазначив, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить йому та відповідачам по справі в рівних частинах і є їх спільною сумісною власністю. Двокімнатна квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 29,6 кв.м., у тому числі: кімната - 12.2 кв.м., кімната - 17,4 кв.м., кухні площею - 6,9 кв.м., ванної кімнати площею - 2,6 кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., коридору - 7,6 кв.м., вбудованої шафи - 0,4 кв.м. Квартира обладнана балконом - 0.9 (3.0) кв.м. Загальна площа квартири складає 49,0 кв.м. Квартира є двокімнатною, кімнати ізольовані, а тому є можливість визначення порядку користування житлом. Будучи співвласником та зареєстрованим в квартирі, докладає зусилля для підтримання квартири в належному стані. Відповідачі створюють йому перешкоди для проживання в квартирі, провокують та оговорюють його. У зв`язку з чим склалися конфліктні ситуація й непорозуміння щодо користування спірним житлом. Мали місце звернення відповідачів до суду щодо зняття його з реєстрації. Вказав, що неодноразово звертався до відповідачів з приводу вирішення спору мирним шляхом, але останні ігнорують його вимоги. Оскільки не можливо дійти згоди щодо порядку користування квартирою, останні чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, змушений звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином: у його користування виділити житлову кімнату площею 12,2 кв.м, у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити житлову кімнату площею 17,4 разом з балконом площею 3,0 кв.м, в загальному користуванні залишити: кухню 6,9 кв.м, ванну кімнату 2,6 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м, коридор 7,6 кв.м, вбудовану шафу 0,4 кв.м.
16листопада 2020 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення. В обґрунтування відзиву вказав, що позивач просить суд про визначення порядку користування квартирою, посилаючись на перешкоди, які чинять йому відповідачі, при цьому не заявляє вимогу про усунення перешкод у користуванні ним житловим приміщенням. Наголосив, що позивач більше 10 років не мешкає за спірною адресою. Останній добровільно, без будь якого примусу (морального, психологічного тощо) з боку відповідачів, залишив квартиру, забравши свої власні речі. Ні він, ні ОСОБА_2 жодним чином не перешкоджали позивачу користуватись квартирою, жодних конфліктів з цього приводу між ними не виникало. Вказав, що не заперечують проти того, що позивач має право користуватись квартирою, не чинили та не чинять йому жодних перешкод у цьому. До того часу, коли позивач добровільно залишив квартиру, у його користуванні знаходилась кімната площею 12,2 кв.м, будь яких непорозумінь з цього приводу між ними не виникало. Але на даний час позивач проживає із своєю сім`єю за іншою адресою. Таким чином, вважає, що підстави позову, якими обґрунтовано позовну вимогу, а саме, створення відповідачами перешкод у користуванні квартирою є надуманими, штучно створене останнім з метою ввести в оману суд та не підкріплені належними доказами відповідно до вимог чинного законодавства. Вказав, що визначений позивачем порядок користування квартирою призведе до штучного погіршення житлових умов відповідачів, оскільки на них буде припадати по 8,7 кв.м житлової площі. Крім того, вважає за потрібне взяти до уваги те, що він разом з ОСОБА_2 належать до вразливої категорії осіб, враховуючі їхній похилий вік. Зокрема, ОСОБА_2 хворіє на цукровий діабет та гіпертонічну хворобу II степені, що потребує більше особистого простору. З урахування епідемії, викликаної COVID-19, є великий ризик зменшення шансів останньої на отримання навіть належних медичних послуг. Разом з ОСОБА_2 потребує особливого захисту під час пандемії, оскільки вразливість до захворювань безпосередньо пов`язана з вразливістю соціальною. Таким чином, надання їм у користування кімнати житловою площею 17,4 кв.м. не відповідатиме належній їм на праві власності частці у квартирі, яка має складати 19,72 кв.м жилої площі на двох. Тоді як позивач отримає у користування на 2,33 кв.м жилої площі більше належної йому частки у квартирі.
07 грудня 2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, за змістом якої вбачається незгода позивача з обставинами, викладеними відповідачем ОСОБА_3 у відзиві. Вказав, що має ключі від спірної квартири, може в будь який час потрапити в квартиру, тому не має перешкод в користуванні квартирою. Йому, як власникові квартири, належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тимчасова відсутність власника у житловому приміщенні не впливає на обсяг його прав на користування та володіння житлом. Виділення у користування відповідачів житлової кімнати площею 17,4 кв.м. разом з балконом площею 3.0 кв.м. відповідає адекватному розміру їх часток у праві власності на спільне майно, в цілому не порушує права відповідачів і зберігає баланс інтересів кожного із співвласників. Отже, визначення порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов його батьків.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду телефонограму про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав в повному обсязі. У разі неявки відповідачів не заперечував проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст.ст.12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на житло від 05 грудня 2006 року, виданого згідно розпорядження міського голови Лозівської міської ради Харківської області від 05 грудня 2006 року №519/6, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 лютого 2007 року за №13721414, власниками двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та приватизованої згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на праві спільної сумісної власності є позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Згідно рішенням ІІ сесії VІІ скликання від 20 листопада 2015 року №29 «Про перейменування вулиць, провулків та майдану міста Лозова» вулиця Володарського перейменована на вулицю Соборну.
Тобто, сторони у справі є суб`єктами права спільної власності на квартиру. При передачі квартири у власність частки сторін у праві власності на квартиру не були визначені. Разом з тим, сторонами не заперечувалась та обставина, що частки сторін у даній квартирі є рівними.
Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час приватизації квартири сторонами) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Оскільки цим Законом не визначено умов, за яких один із членів сім`ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, суд дійшов висновку, що частки кожного із сторін є рівними.
У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно ст.155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Власник майна, відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
З позовних вимог вбачається, що відповідачі перешкоджають позивачу у реалізації ним свого права користування квартирою, оскільки створюють умови, щоб останній не проживав в квартирі, провокують та оговорюють позивача. В зв`язку з чим склалися конфліктні ситуації та непорозуміння з приводу користування спірним житлом.
Вказане підтверджується копією ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.03.2019 року про відкриття провадження у справі №629/203/19, копією уточненої позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 08.02.2019 року, копією позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 12.01.2018 року, з яких вбачається спроби відповідачів у судовому порядку зняти ОСОБА_1 з реєстрації в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
Доказів на спростування зазначеного факту стороною відповідачів суду не надано.
З матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідачі є суб`єктами спільної сумісної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Поняття спільної сумісної власності викладено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, як власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної сумісної власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних (рівних) частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної сумісної власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (ст. 370 ЦК України).
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.ч 1-3 ст. 372 ЦК України).
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави вважати, що нормами чинного законодавства передбачено, що визначення часток у праві спільної сумісної власності здійснюється виключно під час поділу майна між співвласниками (ст. 372 ЦК України) або виділу (ст.ст. 370, 371 ЦК України), і не становить собою окрему процедуру, на відмінну від спільної часткової власності (ст. 357 ЦК України). Це пов`язано з тим, що головною метою поділу (виділу) спільного сумісного майна є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми співвласниками, і припинення відносин спільної власності взагалі.
У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у квартирі.
Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної сумісної власності і не припиняється право спільної сумісної власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності.
Таким чином, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 369 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності, при цьому, співвласники майна позивач та відповідачі по справі у аспекті наведених вище норм мають рівні права щодо користування жилим приміщенням.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. № 6-1500цс15, в квартирі виділяється в користування саме житлова площа.
Згідно технічного паспорту, виготовленого за станом на 17 листопада 2016 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з: 2-х кімнат жилою площею 29,6 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 12,2 кв.м, 2-а кімната 17,4 кв.м, кухні, площею 8,0 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м, коридору 7,6 кв.м, вбудованої шафи 0,4 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 0,9 (3,0) кв.м. Загальна площа квартири 49,0 кв.м. Висота приміщення 2,65.
У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 29,6 кв.м, на позивача і на відповідачів припадає по 9,8 кв.м.
Матеріали справи свідчать про те, що у сторін по справі відсутня взаємна згода на здійснення права спільної сумісної власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном.
Досягти згоди щодо використання кімнат сторони не мають змоги, про що свідчить звернення позивача з позовом до суду у зв`язку з відсутністю можливості самостійного вирішення даного питання та заперечення відповідачів проти заявлених позовних вимог. Відмова від запропонованих позивачем умов щодо порядку користування спірною квартирою фактично свідчить про існування розбіжностей у поглядах власників на певні обставини.
Площа кімнати, яку позивач просив виділити йому в користування, складає 12,2 кв.м, що на 2,4 кв.м є більше за площу, що припадає на його частку у праві власності на квартиру.
Відповідачам, відповідно, пропонується виділити у користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м, та балкон площею 3,0 кв.м, тобто зі зменшенням житлової площі по відношенню до площі, яка їм припадає у праві спільної сумісної власності (9,8 кв.м (17,4 кв.м : 2) = 1,1 кв.м).
При цьому, суд вважає можливим відійти в незначних обсягах від відповідності часток співвласників, що їм належать на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, з урахуванням планування квартири та її розташування на 8-му поверсі 9-ти поверхового будинку, що не призведе до штучного погіршення житлових умов сторін по справі.
Разом з тим, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
За змістом статей 47, 48ЖК УкраїнськоїРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.
Пунктом 3 постанови виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів та Президії обласної ради професійних спілок від 11.01.1985 року №5 «Про введення в дію Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» встановлено приймати на квартирний облік громадян, забезпечених житловою площею нижче рівня 5,5 кв.м. житлової площі на кожного члена родини.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення спільної власності і такий правовий режим зберігається, суд вважає за можливе виділити в користування сторонам спору приміщення, які будуть наближено за площею відповідати розміру їх часток у праві власності на спірне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, не призведе до штучного погіршення житлових умов сторін по справі та не викличе необхідність постановки їх на облік як таких, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки запропонована житлова площа відповідає нормам житлової площі.
Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.
Враховуючи відсутність домовленості між співвласниками та неможливість у добровільному порядку вирішити спір, з урахуванням планування квартири, рівності часток співвласників, суд дійшов висновку про можливість встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши в користування позивачу кімнату площею 12,2 кв.м, а відповідачам - кімнату площею 17,4 кв.м з балконом площею 3,0 кв.м, що не порушуватиме права позивача та відповідачів, адже квартира залишається у спільній сумісній власності сторін. При цьому залишити в загальному користуванні сторін слід всі допоміжні приміщення, а саме: кухню 6,9 кв.м, ванну кімнату 2,6 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м, коридор 7,6 кв.м, вбудовану шафу 0,4 кв.м.
Також суд враховує те, що вирішення спору між сторонами у вказаний вище спосіб є доцільним, виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами.
За вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.
В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним судових витрат по справі.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачами позивачу понесених ним судових витрат.
Керуючись ст.ст. 319, 369-371ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 268, 280, 282-284, 288, 289, 354 ЦПК України, ст.ст.150,155ЖК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю - задовольнити.
Визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділити у користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 12,2 кв.м.
Виділити у користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житлову кімнату площею 17,4 кв.м разом з балконом площею 3,0 кв.м.
Залишити в спільному користуванні всіх співвласників: кухню 6,9 кв.м, ванну кімнату 2,6 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м, коридор 7,6 кв.м, вбудовану шафу 0,4 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач може оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Згідно п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Лозова, Харківська область, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 04 лютого 2005 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Аполонівка, Сахновщинського району, Харківської області, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 15 травня 2002 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Аполлонівка, Сахновщинського району, Харківської області, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 15 травня 2002 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Н.А.Смірнова