Справа № 344/7291/20
Провадження № 2/344/922/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, зняття з реєстрації, стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, зняття з реєстрації, стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку за №1090 серії ББ виданого трестом «Івано-Франківськбуд» згідно спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету від 30.10.1989 року позивачці було надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 площею 15 кв.м для сім`ї з 2-х чоловік. В даному житловому приміщенні позивачка проживає до цього часу і іншого житла не має. Після одруження 04.09.1996 р. з відповідачем - ОСОБА_2 , за її згодою, він зареєструвався в житловому приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 , де зареєстрований і на даний час там проживає. Також у вказаному житловому приміщенні зареєстровані та проживають її діти: син від першого шлюбу ОСОБА_3 та їхній з відповідачем спільний син ОСОБА_4 . 12.04.2011 року шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач систематично створює умови, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні. Позивачка намагалася уникати конфліктів, які вчиняє відповідач, або залагоджувати їхні наслідки в надії, що відповідач усвідомить протиправність своєї поведінки та змінить її. Однак відповідач все частіше почав створювати умови, що роблять неможливе проживання з ним в одній квартирі, а саме вчиняє домашнє насильство по відношенню до неї. Такі дії відповідача були предметом перевірок Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності Івано-Франківським міським судом. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 та спричинення позивачці тілесних ушкоджень в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 08.03.2020р. зареєстровано кримінальне провадження 0000741 правовою кваліфікацією правопорушення - ст.. 125 ч. 1 КК України. На даний час кримінальна справа перебуває на розгляді Івано-Франківського міського суду. Крім цього, відповідач притягувався до кримінальної відповідальності в 2017 р. та в серпні 2019р. умовно достроково звільнений з місць відбуття покарання. В період карантинних обмежень поведінка відповідача стала нестерпною, щоденно позивачка піддавалась з його боку образам та приниженню, його погрози її життю та здоров`ю стали реальними, тому змушена була тимчасово перейти проживати до племінниці, де знаходиться і на даний час. Відповідач систематично порушує правила співжиття, у зв`язку з чим робить неможливим іншим особам, зокрема позивачці, проживати з ним в одній квартирі, чим порушує її право на користування житлом, а застосовані до нього судом та правоохоронними органами заходи впливу виявились безрезультатними. В добровільному порядку виселитись та знатися з реєстрації відповідач відмовляється. А тому просить, щоб відповідача було виселено з квартири АДРЕСА_2 та знято з реєстрації у вказаному житловому приміщенні без надання іншого житлового приміщення в судовому порядку. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати в повному обсязі.

24.11.2020 року адвокат Лазоришин Б.І., який діє в інтересах позивачки подав обгрунтування позовних вимог, відповідно до яких вважає, що позовні вимоги позивачки викладені у її позовній заяві до Івано- Франківського міського суд підлягають задоволенню виходячи з наступного. Ст. 116 ЖК України, передбачає виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення у трьох випадках:якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Обставини, зазначені в даній статті, є також підставою для виселення з гуртожитків, п. 44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 та службових жилих приміщень п. 37 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Надані до суду докази свідчать про систематичне( неодноразове) порушення відповідачем ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання із ним в одній квартирі. Отже, при такій триваючій антигромадській поведінці особи, виселення може статися, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. На спростування такого висновку та досліджених наявних доказів, жодних інших доказів відповідачем суду не надано. Такий спосіб захисту як виселення без надання іншого житла може застосовуватися згідно заст. 116 ЖК України, як захід запобігання подібних правопорушень у правовідносинах між власниками (наймачами) житлових приміщень, членами їх сім`ї та іншими особами, які з ним проживають. Просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі(а.с.35-39).

Представник позивачки, позивачка в судове засідання не з`явилися, позивачка подала заяву, якою позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі, справу розглянути без її участі та участі її представника(а.с. 44 ).

Відповідач в судове засідання не з`явився з не відомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. 24.11.2020 року у судовому засіданні відповідач заперечив щодо позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»).

Дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно копії ордеру №1090 серія ББ виданого 25.12.1989 р. Трест «Івано-Франківськбуд» на підставі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету і комітету комсомолу ПСО від 30.10.1989 року на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_1 , пл. 15.0 кв.м. ОСОБА_5 та члену її сім`ї ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - чоловіку(а.с.8).

Відповідно до довідки №3440 від 21.02.2020 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб за даними Муніципального реєстру м. Івано-Франківська за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 02.07.2007 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 04.12.2012 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 25.02.1998 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 28.03.1990 рогку(а.с.7).

З копії паспорту позивачки вбачається, що шлюб з відповідачем ОСОБА_2 був укладений 04.09.1996 року(а.с.10 на звороті).

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 12.04.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 12.04.2011 року, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №100(а.с.9).

Відповідно до постанови Івано-Франківського міського суду від 26.09.2019 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 притягувався до адміністративної відповідальності, визнаний винним у вчиненні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (а.с.11-14).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 28.01.2020 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 притягувався до адміністративної відповідальності, визнаний винним у вчиненні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (а.с.15-17).

Згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 06.04.2019 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку з із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення (а.с.18-19).

Відповідно до довідки №1672 від 08.03.2020 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 О 15.00 год. звернулась до МКЛ №1 з травмою - тріщина гематома с/з пр. плеча(а.с.20).

Відповідно 08.03.2020 року було зареєстровано кримінальне провадження: 0000741 стосовно ОСОБА_2 за ст. 125 ч.1 ККУкраїни(а.с.21).

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено в судовому засіданні ордер №1090 від 25.12.1989 року позивачці був виданий на кімнату АДРЕСА_2 на 2 осіб, а саме на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , колишнього чоловіка. З відповідачем ОСОБА_2 позивачка зареєструвала шлюб 04.09.1996 року та відповідач був зареєстрованим у спірному житлі 25.02.1998 року, шлюб між сторонами розірвано 12.04.2011 року. Таким чином, відповідач з 12.04.2011 року втратив статус члена сім`ї позивачки ОСОБА_1 та не є ні власником ні наймачем спірного житла.

Відповідно до ст.156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

За ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Згідно з ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч.1 ст.116 ЖК України.

За ст.157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Частиною 1 ст.116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Так, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 305/1695/16-ц.

Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (п.1 ст.8) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Судом встановлено, що між сторонами по справі існують неприязні стосунки, відповідач ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, вчиняє домашнє насильство та хуліганство, що свідчить про те, що останній систематично порушує правила співжиття, відповідач продовжуючи проживати у спірному житлі позивача не змінив поведінки, продовжує порушувати правила співжиття, що створює неможливі умови для проживання в одному приміщенні, а вжиті до відповідача заходи притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності, громадського впливу не дали бажаних результатів. Позивачка зазначає, що за такої поведінки відповідача не може проживати у помешканні, живе у своєї племінниці.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а тимчасові заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, відповідач перешкоджає позивачці користуватись житловим приміщенням на свій розсуд, а тому, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а відтак, відповідача ОСОБА_2 слід виселити із вищевказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В зв`язку з виселенням відповідача з належного позивачці житла випливає підстава для задоволення позовної вимоги про зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, зняття з реєстрації, стягнення судових витрат - задоволити.

Виселити ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , зарестрованого в АДРЕСА_1 із гуртожитку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Зняти з реєстрації в АДРЕСА_1 відомості про місце проживання ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , зарестрованого в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , зарестрованого в АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зарестрованої в АДРЕСА_1 - судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15.03.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.