ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/142/19 Номер провадження 22-ц/814/552/21Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ступнік Сергія Васильовича

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року, ухвалене суддею Сайко О. О., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:057:0018, яка знаходиться в адміністративних межах Березоворудської сільської ради Пирятинського району Полтавської області. Право власності набуто на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯМ №191042. Зазначає, що влітку 2017 року після закінчення строку дії договору з попереднім орендарем вона вирішила обробляти земельну ділянку самостійно, але враховуючи певні складності у проведенні повного переліку необхідних агротехнічних заходів через відсутність техніки тощо, нею було укладено договір про надання послуг в галузі сільськогосподарського виробництва, зокрема з ТОВ «Березова Рудка-Агро», а також досягнуто відповідних домовленостей з іншими особами щодо отримання насіннєвого матеріалу, пального та сприяння коштами. Проте, ОСОБА_1 не мала наміру передавати земельну ділянку в оренду, але, як з`ясувалося в ході розгляду цивільної справи №544/593/18, існує договір оренди, оформлений між позивачем та ТОВ «Березова Рудка-Агро», якого позивач не підписувала. Відповідна інформація міститься також у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що договір оренди земельної ділянки, оформлений поза волею власника, суперечить вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України. Позивач просила суд визнати недійсним договір оренди землі 25 від 25.07.2017 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:057:0018, розташованої в адміністративних межах Березоворудської сільської ради Пирятинського району Полтавської області.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір є неукладеним, тому не може бути визнаний судом недійсним. Позивач ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди землі, посилаюсь на те, що цей договір вона не укладала та не підписувала, оскільки бажала самостійно обробляти земельну ділянку та уклала з відповідачем договір про надання послуг в галузі сільськогосподарського виробництва. Ті обставини, що позивач спірний договір не підписувала та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 22.05.2020 р. підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі №25 від 25.07.2017 р., укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «БерезоваРудка-Агро» (кадастровий номер :00:057:0018), розташований на зворотній стороні третього аркуша документа у графі «Від Орендодавця:» у рядку «/ ОСОБА_1 /» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Отже, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі №25 від 25.07.2017 р., суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір є неукладеним, тому не може бути визнаний судом недійсним, тобто у позові відмовлено саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. При цьому судом роз`яснено, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення їй земельної ділянки. При вирішенні вказаного спору судом враховано висновок Великої Палати Верховного Суду України в справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено ст. ст. 4, 5 , 48 ЦПК України. Так, суд першої інстанції констатував, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі № 25 від 25.07.2017 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, але судом зроблено висновок, який не відповідає обставинам справи визнано договір неукладеним, чим порушено норми матеріального права (ст. ст. 203, 215 ЦК України) при наявності підстав для визнання такого договору саме недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8,5220 га з кадастровим номером :00:057:0018, яка знаходиться в адміністративних межах Березоворудської сільської ради Пирятинського району Полтавської області. Право власності набуто позивачем на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯМ №191042 (а.с. 79).

Згідно договору оренди землі від 17.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дружба Нова», позивач передала у строкове платне користування належну їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 8,5220 га (кадастровий номер :00:057:0018) на строк 5 (п`ять) років (а.с. 81).

02.06.2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» був укладений договір про надання послуг в галузі сільськогосподарського виробництва, за яким виконавець зобов`язувався надати позивачу як замовнику послуги в галузі сільськогосподарського виробництва (підготовка ґрунту, посів насіння, збирання вирощеного врожаю тощо) щодо спірної земельної ділянки (а.с. 82).

ОСОБА_1 у своїй заяві-повідомленні від 01.12.2016 року зазначала, що після закінчення строку оренди (за договором оренди від 17.05.2012 року), тобто з 02.06.2017 року вона має намір обробляти цю ділянку самостійно (а.с. 80).

Відповідно до наданого позивачем та дослідженого в судовому засіданні примірника договору оренди землі №25 від 25.07.2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 років (а.с. 83-85).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи, виконаної експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 22.05.2020 року, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі №25 від 25.07.2017 р., укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Березова Рудка-Агро» (кадастровий номер :00:057:0018), розташований на зворотній стороні третього аркуша документа у графі «Від Орендодавця:» у рядку «/ ОСОБА_1 /» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 42-44).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з підстав ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені обставини справи, за якими спірний договір оренди землі ОСОБА_1 не підписувала та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала.

В оцінці застосування положень статей 203, 205, 215, 229-233, 627, 638 ЦК України та статей 14, 15, 18 Закону України «Про оренду землі» за подібних правовідносин Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19)).

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача приведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц.

Таким чином є правильним висновок суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання недійсним договору оренди землі №25 від 25.07.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Березова Рудка-Агро», є неналежним способом захисту порушеного права, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем та його представником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вище вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ступнік Сергія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов