УХВАЛА
Іменем України
11 березня 2021 року
м. Київ
справа № 636/1264/20
провадження № 61-1630ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 07 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії.

На обґрунтування позову зазначав, що він з сім`єю зареєстрований та постійно проживає в квартирі, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , яка надана йому та членам його родини на підставі службового ордеру на жиле приміщення № 015367, виданого

23 квітня 2013 року виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області.
Житловий будинок перебуває на балансі комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Чугуєва Чугуївської міської ради Харківської області.
Квартира належить до службового житла, житлова площа становить 30,16 кв. м.
Він проходить службу у Збройних силах України, має військове звання: підполковник, вислугу років на військовій службі більше 20 років та статус учасника антитерористичної операції (ветеран війни-учасник бойових дій). Брав участь в АТО, забезпеченні захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
З 18 липня 2008 року він перебуває на квартирному обліку у військовій частині

НОМЕР_1 .
17 червня 2015 року його включено до списку на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій, згідно з протоколом № 5 засідання житлово-побутової комісії в/ч НОМЕР_1 .
Постійного житла він та члени його сім`ї не мають.
Він звернувся до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова із заявою подати відповідне клопотання до Чугуївської міської ради про виключення вказаної квартири з числа службового житла, надав визначений перелік документів, погоджений з командиром Чугуївського гарнізону Харківської області, однак отримав відмову.

Ураховуючи викладене, просив зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ

м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 травня

2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду

від 07 грудня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України, , подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла квартири, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , жилою площею 30,16 кв. м.
28 січня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до положення частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Частиною першою статті 118 ЖК Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Положенням статті 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 03 серпня 2006 року № 1081, а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно- експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі

20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, має календарну вислугу понад 20 років, перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 18 липня 2008 року, тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах: від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження

№ 61-19985св19); від 15 липня 2020 року у справі № 636/1527/19 (провадження № 61-4425св20); від 18 листопада 2020 року у справі № 636/2211/19 (провадження № 61-18123св19).
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області

від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 07 грудня 2020 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська