Дата документу 11.03.2021 Справа № 554/9342/20
Провадження № 2/554/71/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого - судді Савченко Л.І.

при секретарі - Пащенко Д.С.

за участю позивача - ОСОБА_1 , представників позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідача - ОСОБА_4 , представника відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому прохала зобов"язати ОСОБА_4 припинити відео зйомку шляхом демонтажу камер відео спостереження і знищити всю зібрану відеоінформацію та відшкодувати їй завдані матеріальні та моральні збитки на загальну суму 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що відповідач установила чотири камери відео спостереження по периметру їхнього восьмиквартирного будинку, три із яких своїми об`єктивами направлені безпосередньо на загальний погріб та споруди побутового та санітарно-гігієнічного призначення, на їхній гараж та на загальний двір, а одна на вхід та в`їзд до двору загального користування. Згоди на встановлення камер відео спостереження на прибудинковій території загального користування ні вона, ні члени її родини не надавали. Вона також категорично проти втручання в її особисте життя, як і члени її сім`ї і мешканці інших квартир. Окрім порушення її права на приватне життя, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала, коли 27.10.2020 року намагалася сфотографувати камери відео спостереження для фото таблиці до позову. Тоді чоловік відповідачки ОСОБА_6 вибіг з квартири з бейсбольною битою та почав на неї замагуватися, виражався нецензурною лайкою, принижуючи її честь і гідність. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн., на правову допомогу нею витрачено 5 000 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 12 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

21 жовтня 2020 року позивач надала позовну заяву з доповненнями та уточненнями, в якій прохала зобов`язати ОСОБА_4 припинити відео зйомку шляхом демонтажу камер відео спостереження і знищити всю необхідну відеоінформацію, стягнути з ОСОБА_4 на її користь у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. та витрати на правничу допомогу, а також судовий збір у сумі 5 000 грн.

В обґрунтування доповнених позовних вимог зазначила, що їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно УЖКГ від 10.02.2010 року належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_2 на невідомих їй підставах. Також вказала, що спочатку вони намагалися врегулювати спір без звернення до суду, зверталися із заявою до поліції, але відповідач відмовилася вирішити це питання мирним шляхом. Неправомірними діями ОСОБА_4 щодо порушення її права на приватне життя їй було спричинено моральної шкоди, якак полягає у душевних стражданнях, які вона зазнає останні три місяці, кожного дня знаходячись у полі зору відеокамер і розуміючи, що її знімають на відеоплівку за відсутності її бажання.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22 жовтня 2020 року позовну заяву повторно залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 30 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що вона та позивач дійсно є власниками квартир у багатоквартирному житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . З метою забезпечення безпеки та захисту права власності на належне їй мйано, вирішила встановити камери відеоспостережння по периметру власної квартири. Вважає, що нею не було допущено жодних порушень при встановленні камер, оскільки чинне законодавство України не регламентує питання встановлення чи використання камер відео спостереження для власних потреб. Заперечує той факт, що наявність камер порушує особисті права позивача та завдає їй будь-яку шкоду. Твердження позивача, що встановлення камер порушує її права, є безпідставним і недоведеним. Загальне подвір`я житлового будинку є об`єктом права комунальної власності та не перебуває у приватній власності жодної особи. Крім того, позивач є власником квартири, яка є ізольованим помешканням та не пов`язана із земельною ділянкою та не створює для власників жодних прав на користування земельною ділянкою. Таким чином, подвір`я не є власністю позивача, а є публічним простором. Твердження позивача про порушення її прав на користування гаражем є безпідставним, так як нею не надано документів, які підтверджують право власності на АДРЕСА_4 , на яку направлені камери встановлені на вхід та вихід до двору, є місцем загального користування та не перебуває у власності позивача. Також зазначає, що камери встановлені відкрито, про що знає позивач. Крім того, їхні квартири знаходяться в різних частинах будинку, а камери встановлені безпосередньо біля вхідних дверей та вікна її квартири. Необхідності позивачу проходити біля її квартири немає, а тому наявність камер не може впливати на її особисте життя. Із фото № 7 та № 8 не вбачається, що камери направлені на загальний погріб та споруди санітарно-гігієнічного призначення, а тому не погоджується із даним твердженням позивача. Вказала, що всі камери направлені вниз і знімають те, що відбувається перед вхідними дверима та вікном її квартири. Крім того, позивач не надала доказів факту зйомки та використання фото та відео з її участі. Факти спричинення моральної шкоди вважає недоведеним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов підтримали, прохали його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні протип задоволення позову заперечували, прохали у його задоволенні відмовити. Представник відповідача зробив заяву до закінчення розгляду справи по суті, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, про намір подати клопотання про розподіл судових витрат та відповідні докази їх понесення.

Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що pі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно статтей 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 складається із восьми квартир, є одноповерховим та має прибудинкову територію, що слідує із поетажного плану на будівлю А-1 кварталу № 447 (а.с.38) та викопіровки із плану будівництва кварталу № 447 на земельну ділянку АДРЕСА_5 (а.с.48). Земельна ділянка, на якій розташований будинок у приватній власності не перебуває.

У вказаному будинку у квартирі АДРЕСА_1 проживає позивач ОСОБА_1 , а у квартирі АДРЕСА_2 проживає відповідач ОСОБА_4 .

Як зазначає в позові позивач, вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого УЖКГ від 10.02.2010 року, однак доказів цьому суду не надано.

Із довідки виданої КП «ЖЕО № 2» № 1866 від 23.11.2020 року слідує, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_7 , ОСОБА_4 проживає та зареєстрована в ній з 03.10.2016 року (а.с.42).

По периметру власної квартири, а також на в`їзді у двір ОСОБА_4 встановила чотири камери відео спостереження з метою забезпечення безпеки та захисту права власності на належне їй майно.

Також встановлено, що позивач зверталася до Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області із зверненням від 16.09.2020 року щодо конфлікту по факту знаходження камер відео спостереження, яке зареєстровано до ЖЕО за № 26201. В ході перевірки було встановлено ознаки цивільно-правових відносин та відомостей, які вказували на ознаки кримінального правопорушення, не виявлено (а.с.22-23).

Оцінюючи фотознімки, надані сторонами по справі, суд зазначає, що по знімках, на яких зображено чотири камери відеоспостереження, що розташовані по периметру будинку, зокрема біля в`їзду у двір, біля входу у квартиру АДРЕСА_2 , біля вікна квартири АДРЕСА_2 та на фасаді будинку, де розташована квартира АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_4 , неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери. Однак з даних знімків вбачається, що вхідні двері квартири АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 , камерами не проглядаються.

Позивачем не доведено, що встановлені відеокамери здійснюють збереження інформації, яка є результатом зйомки, що дана інформація записується та зберігається на камері та інших носіях.

На час розгляду справи в суді чинним законодавством не передбачено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності, в даному випадку квартири.

Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом ст.307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 307 Цивільного кодексу України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками.

Під поняття «фото-, кіно-, теле- чи відеозйомка» підпадає процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле- чи відео носій.

Згідно статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

З урахуванням цього, власник не має права знімати своїх сусідів на фото-, кіно- чи відеоплівки без їх згоди, але використовувати технічні засоби, в тому числі й телекамери (відео реєстратор) для контролю та спостереження, що встановлюється з метою охорони будинку (квартири) біля входу до них має право, без фіксації на фото-, кіно-, теле- відео плівку (тобто без зберігання інформації для її використання).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Між тим позивачкою, всупереч вказаних вимог, не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачами відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій в електронному вигляді).

Таким чином, аналізом наявних в матеріалах справи доказів суд дійшов висновку, що відеонагляд встановлено відповідачами виключно з метою створення безпечних умов проживання і цим права сусідів по будинку не порушуються, в приватне життя громадян вони не втручаються, оскільки приватне життя відбувається в їх квартирах, а не на прибудинковій території будинку.

Доказів того, що господарські будівлі, які перебувають на території двору належать позивачу на праві приватної власності та що камери відео спостереження здійснюють зйомку входу до них, суду не представлено.

За таких обставин, встановлення та експлуатація відповідачем камер відеоспостереження не порушує законних прав та свобод позивачки, тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача припинити відео зйомку шляхом демонтажу відеокамер зовнішньої системи відеонагляду, які встановленні на фасаді будинку, є необґрунтованими та безпідставними.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Оцінивши та дослідивши в сукупності всі зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки неправомірність дій відповідача не доведено.

Висновки викладені у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2020 року № 279/2012/17 та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року у справі № 576/910/15-ц до даних правовідносин застосовані бути не можуть, так як у вказаних справах були встановлені інші обставини.

Судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 139,141,229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

Повне рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя Л.І. Савченко