Справа №461/9575/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2021 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Береза П.Р.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Бойчук Ю.Р.
ОСОБА_1 до звернувся до суду з позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа Львівська міська рада про відшкодування збитків, а саме просить стягнути з відповідачів Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 вартість будівельних робіт разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів, проведених при забудові об`єму горища мансардного поверху над квартирою АДРЕСА_3 , що становить 389 499 грн, тобто по 185 750 грн з кожного.
Обґрунтовуючи позов покликається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_4 . Розпорядженням голови Галицької РА ЛМР № 931 від 28.09.1999 року «Про технічну можливість розширення квартири АДРЕСА_4 » йому надано дозвіл на надбудову за рахунок площі горища над його квартирою. Розпорядженням голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_4 », виданого на підставі висновку міжвідомчої комісії Галицького району (протокол № 5 від 08.02.2000 року) та рішення Львівської міської ради № 158 від 21.04.2000 року «Про порядок надбудови та переобладнання горищ будинків на мансардні поверхи у м. Львові» позивачу було дозволено провести розширення квартири АДРЕСА_4 за рахунок площі горища, з влаштуванням квартири в двох рівнях, згідно з поданими проектними пропозиціями та провести надбудову над квартирою АДРЕСА_5 та суміжною квартирою АДРЕСА_6 . З часу видачі вказаного розпорядження ОСОБА_1 за свій рахунок здійснив ремонт та надбудову площі горища над квартирами АДРЕСА_5 і АДРЕСА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 власник квартири АДРЕСА_6 гр. ОСОБА_5 помер. Квартиру шляхом оформлення Договору купівлі-продажу придбала гр. ОСОБА_3 . У подальшому, розпорядженням Галицької РА ЛМР № 554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора Галицького району м. Львова від 26.06.2009 року № 195» скасовано розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ». Вважає, що непослідовними діями Галицької РА ЛМР, яка надала йому дозвіл на надбудову, а в подальшому скасувала його, позивачу завдано матеріальну шкоду у вигляді витрат, які він поніс при виконанні вищевказаних робіт. Вимоги до ОСОБА_3 позивач обгрунтовує тим, що, на його думку, своїми незаконними діями гр. ОСОБА_3 ввела в оману посадовців Галицької РА ЛМР, які своїми непослідовними діями завдали шкоду у вигляді витрат, які поніс позивач. Вартість виконаних робіт з облаштування мандсарди та ремонту горища над квартирою АДРЕСА_6 оцінює, відповідно до висновку експерта, в розмірі 521 499 гривень. Однак, рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі № 461/7995/19 від 08.12.2020 року задоволено позов та стягнуто з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 150 000 гривень 00 копійок. А тому вважає, що на його користь слід стягнути різницю між задоволеними вимогами у рішенні суду в справі № 461/7995/19 і реальною вартістю понесених позивачем витрат у покращенні майна та дахових конструкцій горища над квартирою АДРЕСА_6 , що становить: 521499 - 150000 = 371 499 (триста сімдесят одна тисяча чотириста дев`яносто дев`ять) гривень. Просить позов задовольнити та стягнути спричинені збитки, а саме стягнути з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та з гр. ОСОБА_3 завдану майнову шкоду у розмірі по 185 750,00 грн з кожного.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів наведених у ньому. Просили позов задовольнити.
Представник відповідача ГРА ЛМР в судовому засіданні позов заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, вказуючи, що станом на день подачі відзиву розпорядження голови Галицької районної адміністрації ЛМР №554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора Галицького району м. Львова від 26.06.2009 року №195» є чинним. Вважає, що позивачем до позовної заяви, не долучено жодних документів, які б свідчили про заподіяну позивачу шкоду з боку Галицької районної адміністрації ЛМР, а сума, зазначена позивачем по справі, нічим не підтверджена та необґрунтована фактичними розрахунками. Просить відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи пояснень на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.
Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивач ще у 2009 році звернувся з позовом до Галицької районної адміністрації, гр. ОСОБА_3 , прокуратури Галицького району м.Львова про визнання розпорядження Галицької районної адміністрації № 554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора» незаконним.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.10.2010 року йому було відмовлено у позові.

14.06.2011 року позивач та власники квартир будинку звернулися до Галицького районного суду м. Львова із колективним позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_3 з участю 3 осіб - Інспекції держархбудконтролю у Львівській області, Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання незаконним та скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради № А-162 від 30.05.2011 року «Про затвердження ОСОБА_3 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту перепланування квартири АДРЕСА_3 з розширенням за рахунок частини простору горища та влаштування тераси».

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.11.2011 року позов залишено без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 17.11.2011 року було оскаржено позивачем в апеляційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.07.2012 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 17.11.2011 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31.01.2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 06.04.2015 року у колективному позові мешканців повторно відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08.07.2015 року рішення Галицького районного суду м. Львова залишено в силі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 08.07.2015 року залишено в силі.

У подальшому, до вересня 2019 року, ОСОБА_1 оскаржував дії органів місцевого самоврядування і рішення суду шляхом звернень до органів державної влади, що підтверджується листами та зверненнями долученими до позовної заяви.

Отже, позивач, дізнавшись про розпорядження Галицької районної адміністрації № 554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора», одразу звернувся до суду і в подальшому до органів державної влади, а після отримання негативного результату, 22.10.2019 року звернувся до суду в порядку цивільного судочинства, тим самим перервавши строк позовної давності для звернення до суду із відповідним позовом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 931 від 28.09.1999 року «Про технічну можливість розширення квартири АДРЕСА_4 », яке винесено на підставі висновку міжвідомчої комісії Галицького району (протокол № 35 від 14.09.1999 року), позивачу надано дозвіл на надбудову за рахунок площі горища над його квартирою АДРЕСА_4 .

Розпорядженням голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_4 », яке було видано на підставі Висновку міжвідомчої комісії Галицького району (протокол № 5 від 08.02.2000 року) та рішення Львівської міської ради № 158 від 21.04.2000 року «Про порядок надбудови та переобладнання горищ будинків на мансардні поверхи у м. Львові» ОСОБА_1 дозволено провести розширення квартири АДРЕСА_4 за рахунок площі горища з влаштуванням квартири в двох рівнях згідно з поданими проектними пропозиціями та провести надбудову над квартирою АДРЕСА_5 та суміжною квартирою АДРЕСА_6 .

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2003 року власник квартири АДРЕСА_6 гр. ОСОБА_5 помер і його квартиру шляхом оформлення Договору купівлі-продажу придбала гр. ОСОБА_3

26.06.2009 року прокурор Галицького району м. Львова за клопотанням ОСОБА_3 виносить протест за № 195 «Про розгляд заяв гр. ОСОБА_1 і гр. ОСОБА_5 з вимогою до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради скасувати своє розпорядження № 491 від 05.05.2000 р. «Про розгляд заяв ОСОБА_6 ».

Суд звертає увагу на те, що з часу винесення рішення № 491 від 05.05.2000 р. Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради до момент винесення протесту прокурора пройшло дев`ять років.

Розпорядженням Галицької РА ЛМР № 554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора Галицького району м. Львова від 26.06.2009 року № 195 скасовано розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_4 », яким позивачу було надано дозвіл на забудову горища.

Разом з цим, судом встановлено, що ні позивач, ні гр. ОСОБА_5 , який на той час вже шість років як помер, до прокуратури із заявами не звертались.

Після скасування Галицькою РА ЛМР розпорядження Голови ГА ЛМР № 491 від 05.05.2000 р. департамент містобудування Львівської міської ради виносить наказ № А-162 від 30.05.11. «Про затвердження гр. ОСОБА_3 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту перепланування квартири АДРЕСА_3 з розширенням за рахунок частини простору горища та влаштування тераси».

На підставі даного наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради виносить свій наказ № 1627-Ж-Г від 13.07.12. «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 ».

Таким чином, ОСОБА_3 отримала від Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради свідоцтво № Г-04500 від 13.07.2012 про право власності на вищевказану квартиру з урахуванням надбудови, яка була зроблена за рахунок площі горища.

Позивач стверджує, що непослідовними діями Галицької РА ЛМР йому завдано матеріальну шкоду у вигляді витрат, які він поніс при виконанні вищевказаних робіт.

Вважає, що вина Галицької РА у заподіянні йому збитків має місце незалежно від законності або незаконності винесеного розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 931 від 28.09.1999 року «Про технічну можливість та надання дозволу на розширення квартири АДРЕСА_4 .

Як вбачається з висновку експерта №016/20 від 10.08.2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 461/7995/19, за час винесення розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Розгляд заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_4 » і до його скасування 21.08.2009 року позивач здійснив наступні будівельні роботи: по всій площі мансардного поверху знято утеплюючий шар глини та влаштовано нове облегшене незалежне керамзито-бетонне перекриття по металевим балкам, встановлено перегородки з гіпсокартонних плит, влаштовано нове облегшене дерев`яне перекриття над мансанрдними приміщеннями з утепленням мінераловатними плитами, замінено всіх аварійні елементи крокв та стійок конструкцій даху, виконано роботи по заміні покрівлі з оцинкованої рифленої бляхи.

Відповідно до ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. При цьому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Таке тлумачення зазначених норм закону відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 березня 2018 року у справі №668/10548/15-ц.

У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відтак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що з часу видачі розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_4 », виданого на підставі висновку міжвідомчої комісії Галицького району (протокол № 5 від 08.02.2000 року) та рішення Львівської міської ради № 158 від 21.04.2000 року «Про порядок надбудови та переобладнання горищ будинків на мансардні поверхи у м. Львові» до часу скасування такого дозволу та видачі розпорядження Галицької РА ЛМР № 554 від 21.08.2009 року «Про розгляд протесту прокурора Галицького району м. Львова від 26.06.2009 року № 195, позивач за свій рахунок здійснив ремонт та надбудову площі горища над квартирами АДРЕСА_5 і АДРЕСА_6 .

Юридична відповідальність органів влади є одним з основних способів реалізації конституційних засад, які передбачають, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Виходячи з цього, кожен громадянин має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю вказаних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні повноважень.

Досліджені судом документи доводять, що саме внаслідок рішень відповідача Галицької РА ЛМР, якими позивачу надано, а в подальшому скасовано дозвіл на проведення розширення квартири АДРЕСА_4 за рахунок площі горища з влаштуванням квартири в двох рівнях згідно з поданими проектними пропозиціями та провести надбудову над квартирою АДРЕСА_5 та суміжною квартирою АДРЕСА_6 , позивачу заподіяно матеріальні збитки.

Наведені докази у своїй сукупності спростовують твердження відповідача щодо безпідставності позовних вимог.

При цьому, суд виходить з того, що позивач діяв виключно в межах правового поля звертаючись до відповідача. В свою чергу, саме рішення від відповідача Галицької РА ЛМР стало підставою для початку виконання будівельних робіт позивачем, внаслідок проведення яких ОСОБА_1 поніс матеріальні витрати (збитки).

В подальшому, скасувавши своє розпорядження, яке фактично надало дозвіл для початку робіт, відповідач створив умови які фактично знівелювали всі зусилля позивача по проведенню робіт, чим фактично знецінили всі понесені ним матеріальні витрати, а отже спричинили позивачу матеріальну шкоду.

Водночас, варто відзначити, що протест прокурора, який фактично став підставою для винесення розпорядження Галицької РА ЛМР № 554 від 21.08.2009 року, був внесений з приводу незаконних дій посадових осіб Галицької РА, які належним чином не виконали покладені на них функціональні обов`язки при винесенні розпорядження голови Галицької РА ЛМР № 491 від 05.05.2000 року «Про розгляд заяв гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ».

Таким чином, спричинена позивачу матеріальна шкода (понесені ним збитки) знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача Галицької РА ЛМР.

Враховуючи те, що позивач надав беззаперечні докази завдання йому шкоди, протиправності дій відповідача Галицької РА ЛМР, причинного зв`язку між цими діями та завданням шкоди, а відповідач не надав достатніх доказів на спростування вини у завданні збитків, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про відшкодування шкоди.

Згідно висновку експерта №016/20 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, вартість будівельних робіт (разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів), проведених при забудові площі горища мансардного поверху над квартирою АДРЕСА_6 на підставі розпорядження голови Галицької PA ЛMP № 491 від 05.05.2000р. по АДРЕСА_7 по об`ємах розрахованих згідно Робочого проекту станом на сьогоднішній день становить 521 499 грн. (П`ятсот двадцять одна тисяча чотириста дев`яносто дев`ять грн.).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі № 461/7995/19 від 08.12.2020 року задоволено позов та стягнуто з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 150 000 гривень 00 копійок.

Різниця між задоволеними вимогами у рішенні суду від 08.12.2020 року у справі № 461/7995/19 і реальною вартістю понесених позивачем витрат у покращенні майна та дахових конструкцій горища над квартирою АДРЕСА_6 становить: 521499 - 150000 = 371 499 (триста сімдесят одна тисяча чотириста дев`яносто дев`ять) гривень.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 до відповідача Галицької РА ЛМР про стягнення на його користь завданої майнової шкоди у розмірі 185 750 грн підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги до відповідача ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, складеного 01.09.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_7 є сином відповідача ОСОБА_3 та є власником кв. АДРЕСА_3 , яка була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., зареєстрованого в реєстрі за №935.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Під час розгляду справи встановлено, що після смерті матері ОСОБА_3 спадщину ОСОБА_8 не прийнято.

Тобто, судом встановлено, що на даний час, після смерті відповідача по справі у неї відсутні правонаступники.

З огляду на викладене, оскільки спадкування після смерті ОСОБА_3 не відбулось, передбачені законом підстави для залучення до участі в справі правонаступника ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною першою статті 1166 ЦК України, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Залежно від об`єкта розрізняють деліктну відповідальність за завдання шкоди майну та деліктну відповідальність за завдання шкоди особі.

Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позовної вимоги до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди є те, що на думку позивача, своїми незаконними діями гр. ОСОБА_3 ввела в оману посадовців Галицької РА ЛМР і Львівської міської ради, які своїми непослідовними діями завдали позивачу шкоду.

Проте позивач не наводить жодних доказів на доведення існування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, зокрема, незаконних дій ОСОБА_3 чи введення нею в оману посадових осіб органу місцевого самоврядування.

Отже, встановити факт незаконності дій відповідача ОСОБА_3 після її смерті є неможливим, оскільки, така вимога не була заявлена та не розглядалась у встановленому законом порядку, та не може бути розглянута в майбутньому з огляду на смерть ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 .

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо судового збору, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Стягнути з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради () на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 185 750 гривень.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Волоско І.Р.