ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1225/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Волошиної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Бородіної Н.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про припинення частки у спільному майні та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , звернулась у суд із зазначеним позовом, в якому просила припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку спадкового майна квартири АДРЕСА_1 та гаражного боку по АДРЕСА_2 ; визнати право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/6 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який мав у праві власності 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 та 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою АДРЕСА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на зазначене майно та спадкоємцями були: дружина померлого ОСОБА_6 , син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_4 , які успадкували по 1/3 частці майна спадкодавця. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в спадщину вступили та оформили право власності, однак, ОСОБА_4 у спадщину вступив, проте у встановленому законом порядку не оформив. На підставі договорів дарування позивач ОСОБА_1 стала власником 2/3 часток гаражного боксу та 2/3 часток квартири. 1/6 частки квартири та 1/6 частки гаражного боксу наразі належать відповідачу ОСОБА_4 , однак державної реєстрації права власності не здійснено. Відповідач у спірній квартирі фактично не мешкає, родинні стосунки з позивачем не підтримує, на території України відповідач не мешкає. Частки відповідача не можуть бути виділені в натурі та не можуть використовуватись самостійно, тобто частки відповідача у спадковому майні є незначними. Оскільки ні відповідач, ні члени його сім`ї не зареєстровані та не проживають у спірній квартирі, не користуються гаражним боксом, то припинення права на частку не завдасть істотної шкоди відповідачу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_4 про припинення частки у спільному майні та визнання права власності.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка», що знаходиться за адресою м. Харків вул. Поздовжня б. 8А.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка», що знаходиться за адресою м. Харків вул. Поздовжня б. 8А.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8648 грн, що складає вартість 1/6 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка», що знаходиться за адресою м. Харків вул. Поздовжня б. 8А, які відповідно до квитанції №0.0..1 від 24.09.2020 зберігаються на депозитному рахунку Київського районного суду м. Харкова (відправник: ОСОБА_1 , одержувач ТУ ДСА в Харківській області, рахунок отримувача: №UA0006674, призначення платежу: внесення на депозитний рахунок вартості частки майна ОСОБА_4 у справі № 953/21189/19).

Зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області повернути ОСОБА_1 63834 грн, що складає вартість 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , які відповідно до квитанції №0.0..1 від 24.09.2020 року зберігаються на депозитному рахунку Київського районного суду м. Харкова (відправник: ОСОБА_1 , одержувач ТУ ДСА в Харківській області, рахунок отримувача: №UA0006674, призначення платежу: внесення на депозитний рахунок вартості частки майна ОСОБА_4 у справі № 953/21189/19).

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2768 грн 40 коп.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року заяву представника позивача задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) судові витрати в сумі 6990 грн.

В решті заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мух К.Б. просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане майно. Просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та оплаті послуг з професійної правничої допомоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 мав на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 . був там зареєстрований, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 540/2014.

Просить врахувати, що під час судового розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_4 більше не зареєстрований за вказаною адресою. Проте, це не може слугувати підставою для висновків про наявність істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки він проживає на території РФ, до спірної квартири не в`їхав, не користується нею, не несе жодних витрат по її утриманню.

Вказала, що згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.11.2020, у спірній квартирі зареєстрована лише позивач. Відповідач ніколи не був зареєстрований та ніколи не проживав у спірній квартирі.

Послалась на те, що з огляду на це, та на те, що відповідач є громадянином іншої держави, висновки суду першої інстанції про наявність істотної шкоди інтересам відповідача є необґрунтованими.

Зазначила, що фактично рішення суду першої інстанції позбавляє позивача права на вільне розпорядження своїм майном.

Зауважила, що, враховуючи, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі та спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим, а відповідач отримає компенсацію за свою частку, то припинення його права власності на 1/6 частки у квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Вказала, що після подання апеляційної скарги, 02.12.2020 отримано виписку з ЄДРН РФ, згідно з якою ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2019 є власником квартири загальною площею 53, 6 м2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до правила ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

За наслідками підготовки справи до апеляційного розгляду ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у залученні до матеріалів справи нових доказів, а саме, виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості Російської Федерації № 99/2020/363879300 від 03.12.2020 та довідку з Реєстру територіальної громади мста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за № a54c960d-3fb5-4aa0-8d31-67a92b5b9cdb від 18.11.2020.

Процесуальне рішення колегії суддів було мотивоване тим, що позивачем не було доведено наявності поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 , або її представник, заяв про неможливість вчасного подання доказів до суду першої інстанції не надали та не повідомляли про неможливість самостійно отримати вказані докази.

Крім того, колегія суддів звернула увагу позивача, що згадані електронні докази отримуються з мережі Інтернет, що пов`язано не із місцезнаходженням зацікавленої особи, у даному випадку позивача та її представника, а з наявністю у них доступу до відповідного ресурсу в мережі Інтернет, але з приводу істотних перешкод у цьому ніяких заяв до суду не надано.

Тому, оскільки подані позивачем докази були отримані після ухвалення оскарженого рішення, за відсутності поважних причин в їх вчасному отриманні та неможливості надання до суду першої інстанції, суд не вбачав визначених у ч. 3 ст. 367 ЦПК України підстав для їх прийняття на стадії апеляційного перегляду рішення районного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представника позивача адвоката Братовченка М.А., за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає її розгляду відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржене рішення згаданим вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою АДРЕСА_2 .

Інша 1/2 частка вказаного майна, належала дружині померлого ОСОБА_6 .

До спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 увійшли: ОСОБА_6 (дружина померлого), ОСОБА_4 (син померлого) та ОСОБА_4 (донька померлого).

З матеріалів спадкової справи, яка була витребувана судом, слідує, що після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спадщину вступили та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2016 ОСОБА_6 набула право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/6 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.06.2016 ОСОБА_4 набула право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/6 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 22.07.2014 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, тобто в шестимісячний термін, при цьому надавши документи, що підтверджують родинні відносини із померлим, однак свідоцтво про право на спадщину на інші 1/6 частини вказаної квартири та 1/6 частини гаражного боксу ОСОБА_3 не отримував.

Враховуючи прийняття спадщини відповідачем, вона йому належить з моменту її відкриття, тобто з 21.04.2014.

На підставі договору дарування частки квартири від 03.05.2017 ОСОБА_6 безоплатно передала у власність своїй онуці ОСОБА_1 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування частки гаражного боксу ОСОБА_6 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 2/3 частки гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» за адресою м. Харків вул. Поздовжня 8А.

Тобто, позивачу ОСОБА_1 належить зазначене майно на праві спільної часткової власності в розмірі 2/3 часток.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна від 16.09.2019 ТОВ »Експерт капітал» оціночна вартість гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Зірка» складає 51891 грн, оціночна вартість 1/6 частини складає 8648 грн, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 складає 383005 грн, оціночна вартість 1/6 частини складає 63834 грн.

Відповідно до висновків щодо технічної неможливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 22.10.2019 № 382/22-10 та 384/22-10 ТОВ «Будівельний інвестиційний центр», 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/6 частина гаражного боксу № НОМЕР_1 ГБК «Зірка» не можуть бути виділені в натурі.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації, постійно проживає у Росії, майном не цікавиться, відповідач та члени його родини у спірній квартирі не зареєстровані, крім того частка відповідача є незначною у порівнянні з іншими співвласниками та не може бути виділена в натурі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач також засвідчила, що відповідач є громадянином РФ, на території України не мешкає, родинні зв`язки не підтримує та не оформлює спадщину.

З матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації. Згідно з інформацією прикордонної служби ОСОБА_4 виїхав з території України у червні 2019 року та не повертався.

У позовній заяві позивач зазначила адресу місця мешкання відповідача ОСОБА_4 АДРЕСА_3 , однак з наданої виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості вбачається, що зазначена квартира відповідачу на праві власності не належить, відповідач там не зареєстрований (згідно з довідкою, наданої судом РФ). Відомості щодо зареєстрованого місця мешкання відповідача матеріали справи не містять.

Доказів наявності на праві власності будь-якого іншого житла, а також доказів зареєстрованого місця проживання відповідача суду не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що припинення незначної частки позивача на гаражний бокс, яка складає 3,45 кв.м., із виплатою його вартості не призведе до порушення прав відповідача як співвласника, оскільки відповідач гаражем не користується, і вказане нерухоме майно не є життєво необхідним майном.

Висновки щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог суд мотивував тим, що припинення частки відповідача у квартирі, за відсутності доказів наявності у нього іншого житла, є позбавленням права власності на житлове приміщення, і не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки така шкода є очевидною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У той же час, правило ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Виходячи зі змісту вказаної норми цивільного процесуального права про обов`язок сторін вчасно розкривати докази в суді першої інстанції, у поєднанні з положеннями ст. 367 ЦПК України про те, що нові докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів за відсутності поважних причин невиконання позивачем згаданих норм цивільного процесуального права ухвалою від 29 січня 2021 року відмовила ОСОБА_7 у прийнятті нових доказів: виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості Російської Федерації № 99/2020/363879300 від 03.12.2020 та довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.11.2020, які були отримані після розгляду справи судом першої інстанції, доказів про поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції не було надано, позивач із відповідною заявою про витребування доказів на підставі ст. 84 ЦПК України до суду першої інстанції не звертався.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 3 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі.

Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), на яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України доречно послався суд першої інстанції, зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З огляду на те, що на час розгляду справ у районному суді позивачем всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було надано доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що відповідач має на праві власності інше житло, крім частки спірної квартири не має, а компенсація вартості належної їй на праві власності частки в ній є незначною, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що припинення права власності на частку квартири завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

Сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні може завдати істотної шкоди її інтересам як співвласника та членам його сім`ї, не може бути підставою для задоволення позову.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц, яка підлягає до застосування відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Наведені обставини свідчать, що районний суд правильно встановив обставини справи, визначив зміст спірних правовідносин та застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому позивач не позбавлена права звернення до суду з новим аналогічним позовом на підставі нових доказів.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 січня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.