РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Одеса Справа № 522/14375/20

Провадження № 2/522/967/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кузнецової В.В.

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, та за позовом третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним,-

ВСТАНОВИВ:

27.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на його користь суми боргу у розмірі - 1 622 500,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31.08.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без руху.

03.09.2021 року позивач надав до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та призначено підготовче судове засідання на 05.10.2020 року.

24.09.2020 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Дмитрієв Вячеслав Петрович подав до суду позовну заяву третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмету спору про визнання договору позики фіктивним.

05.10.2020 року у зв`язку з знаходженням судді Кузнецової В.В. на лікарняному судове засідання відкладене на 16.11.2020 року.

16.11.2020 року у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача та його представника судове засідання відкладене на 17.12.2020 року.

17.12.2020 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення судових повісток сторонам судове засідання відкладене на 11.01.2021 року.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 11.01.2021 року задоволено заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про прийняття позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом та вступ у справу третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, позов третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним.

Ухвалою суду від 13.01.2021 року заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про збільшення позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним а також заяву про забезпечення позову повернуто заявникам.

Ухвалою суду від 02.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 04.03.2021 року.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов ОСОБА_1 підтримав, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визнав.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримав та просив її задовольнити, проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід відмовити, а позовна заява третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним підлягає задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 14.08.2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики відповідно до умов якого він передав у строк до 14.08.2020 року в позику ОСОБА_2 1 250 000,00 грн.

На підтвердження факту отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 власноручно написана розписка.

ОСОБА_2 прийнятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, та як зазначає позивач уникає спілкування з ОСОБА_1 з приводу повернення позики.

Крім того, згідно умов договору позики від 14.08.2019 року передбачено сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів щомісячно в розмірі 1,5 % від суми позики, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 10% від неповернутої або несвоєчасно повернутої суми позики з урахуванням процентів за договором.

З урахуванням розміру процентів та штрафу загальна сума боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складає 1 622 500,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог треті особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти по договору позики від ОСОБА_1 , а договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.08.2019 року є недійсним в зв`язку з тим, що даний правочин є фіктивним.

Оспорюваний договір було створено та підписано після придбання ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 та площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Земельні ділянки належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позов з яким звернувся ОСОБА_1 по даній справі є штучним, метою якого є незаконне заволодіння земельними ділянками кадастровий номер :34:004:0051 та :34:004:0052 розташованими за адресою АДРЕСА_1 за допомогою майбутнього рішення суду про стягнення боргу зі ОСОБА_2 .

Таким чином, на думку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики від 14.08.2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено з метою звернення до суду із штучним позовом та звернення стягнення за допомогою майбутнього рішення суду на належні їм, як законним власникам, земельні ділянки.

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що 08.10.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звертаються до приватного нотаріуса і укладають нотаріально посвідчений договір позики згідно якого ОСОБА_2 позичає у ОСОБА_1 1 622 500 грн. строком до 16.10.2020 року.

20.10.2020 року ОСОБА_2 отримав у приватного нотаріуса виконавчий напис про стягнення цього фіктивного боргу і одразу звертається до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Гамбаля Олександра Євгеновича із заявою про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса.

Постановою приватного виконавця Гамбаль Олександра Євгеновича від 22.10.2020 року відкрито виконавче провадження № АСВП 63392914 про стягнення боргу зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Також, постановою приватного виконавця Гамбаль Олександра Євгеновича від 22.10.2020 року по виконавчому провадженню № АСВП 63392914 прийнято постанову № 63392914 про арешт всього майна належного ОСОБА_2 , в тому накладено арешт на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

18.11.2020 року приватним виконавцем Гамбаль Олександром Євгеновичем по виконавчому провадженню № АСВП 63392914 виставлено на продаж на аукціон через систему електронних торгів арештованим майном (СЕТАМ) земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_3 , та суд визнав недійсним договір купівлі-продажу частин житлового будинку від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно 26/50 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 248,7 кв.м., укладений між ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б., зареєстрованої в реєстрі за №242, діяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за №123; визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений між ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б., зареєстрованої в реєстрі за №242, діяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за №122. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 про: витребування з незаконного володіння ОСОБА_9 земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 ; скасування записів про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 ; визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 ; визнання недійсним договору іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №270; визнання недійсним договору іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №268; скасування записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрованих в реєстрі за №268 та №270 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року скасовано в частині відмови в позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони та в цій частині прийнято постанову, якою скасовано записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_9 на земельні ділянки, площею 0,0316га, кадастровий номер :34:004:0052,та площею 0,0317га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок. В позовних вимогах щодо визнати недійсним договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року та в скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборони відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.03.2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишено без змін.

Крім того, рішенням Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі № 947/6698/20 від 19.06.2020 року визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, яке на сьогоднішній день не набрало законної сили.

Також, в провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 947/24419/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба Максима Петровича, ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про визнання незаконними рішень, витребування майна.

Згідно Інформаційних довідок № 221509842, № 221511721 від 26.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджуються факти припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 рішенням державного реєстратора від 18.08.2020 року та реєстрації права власності ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора від 21.08.2020 року на зазначені земельні ділянки.

Наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2020 року № 3338/5 скасовано рішення державного реєстратора Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриб Максима Петровича від 18.08.2020 року №№53663942, 53664180 якими припинено права спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та зареєстровано право власності на земельні ділянки за ОСОБА_10 .

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України).

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У відповідності до положень ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України).

Заперечуючи проти задоволення позову третіх осіб з самостійними вимогами, ОСОБА_1 у своєму відзиві зазначив, що правовідносини, що виникли між ним та ОСОБА_2 як сторонами договору позики від 14.08.2019 року не впливають на права ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є сторонами оспорюваного правочину.

З цього приводу суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи»

З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 201/374/15-ц (провадження № 61-5195св18).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного доводи ОСОБА_1 про те що правовідносини, що виникли між ним та ОСОБА_2 як сторонами договору позики від 14.08.2019 року не впливають на права ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є сторонами оспорюваного правочину є помилковими.

Предметом даної справи є стягнення боргу за договором позики за первісним позовом та визнання даного договору недійсним, з підстав його фіктивності, за позовом третіх осіб з самостійними вимогами.

Так, рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно 18.08.2020 року припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно 21.08.2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд звертає увагу те, що ОСОБА_1 разом із позовною заявою подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Разом з тим, в провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 947/24419/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба Максима Петровича, ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про визнання незаконними рішень, витребування майна, а саме зазначених земельних ділянок.

Таким чином, правочин у вигляді договору позики від 14.08.2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та забезпечення позову в обраний ними спосіб, враховуючи обізнаність ОСОБА_2 про існування судового спору щодо оспорювання права власності за ним на зазначені земельні ділянки свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме про свідомий намір відповідачів уникнути можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню даних земельних ділянок у ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що сторони спірного правочину намагались лише ускладнити можливе рішення суду без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину, який згідно положення ст.. 234 ЦК має визнаватись судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а позов третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.

Таким чином суд стягує слолідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) про стягнення суми боргу відмовити.

Позовну заяву третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання договору позики фіктивним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути слолідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 15 березня 2021 року.

Суддя В.В. Кузнецова

04.03.21