ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2731/21 Справа № 201/6221/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянського (фермерського) господарства Сонячнепро стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянського (фермерського) господарства Сонячне (далі СФГ Сонячне), в якому просить стягнути з відповідачів суму боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 липня 2008 року він дав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 120 500 доларів США для потреб СФГ «Сонячне» та його сім`ї, які були передані ОСОБА_3 того ж дня. Відповідачем ОСОБА_3 особисто було складено та підписано письмову розписку від 10 липня 2008 року та завірено її печаткою та штампом СФГ «Сонячне». Розписка, надана відповідачем ОСОБА_3 була наступного змісту (згідно викладеного): «Я, ОСОБА_3 , директор селянського (фермерського) господарства «Сонячне», яке знаходится в селі Петриківка Солонянського району Дніпропетровської області, 10.07.2008р. взяв у долг у ОСОБА_1 проживаючого по АДРЕСА_1 , гроші у сумі 120 500 (сто двадцять тисяч п`ятсот доларів США) на потреби фермерського господарства та своєї сім`ї. 120 500 (сто двадцять тисяч п`ятсот доларів США), я отримав в момент складання цієї розписки та зобов`язуюся повернути їх незалежно від курсу долара США на першу вимогу ОСОБА_1 , але не раніше за 10.07.2018 (вісімнадцятого) року. Якщо долг не буде мною повернутий на вимогу ОСОБА_1 , я зобов`язуюся сплатити неустойку в розмірі 30(тридцять)% від суми займу незалежно від причин прострочення. У разі неможливості повернення грошей у доларах США долг може бути погашений за рахунок майна СФГ «Сонячне» або врожаю зернових культур по цінам на момент повернення долга.». Дана розписка напечатана на принтері і має особистий мій підпис, угловий штамп та печатку СФГ «Сонячне». Крім того, 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки (без номеру), відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 відповідає перед позивачем, який є кредитором, за виконання зобов`язання боржником згідно основного договору, яким є розписка, у сумі, що дорівнює 1 000 доларів США. Позивач 21 лютого 2019 року направив на ім`я директора СФГ «Сонячне» Кобякова Ю.О. вимогу, якою просив повернути отриману суму боргу у грошовому виразі, проте відповідач, отримавши вимогу, відмовився повертати позику, надіславши засобами поштового зв`язку відповідь від 27 лютого 2019 року. В зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_3 повернути суму боргу, позивач звернувся з вимогою до поручителя відповідача ОСОБА_2 , повернути борг в сумі 1 000 доларів США на підставі укладеного договору поруки, проте вимога не була задоволена. Враховуючи, що відповідачі в добровільному порядку не повертають отриману позику на протязі тривалого часу, позивач вважає, що є підстави для її стягнення у судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 надав суду відзив, в якому посилається на необгрунтованість скарги та вважає її такою, що не підлягає задоволеню.

Заперечуючи проти доводів викладених відповідачем у відзиві та підтримуючи доводи апеляційної скарги та заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 було надано суду першої інстанції копію розписки від 10 липня 2008 року, яка надрукована на принтері та яка, за твердженням позивача, має особистий відпис ОСОБА_3 підпис та кутовий штамп, а також печатку СФГ «Сонячне» /а.с. 18/.

Відповідно до зазначеної розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у борг 120 500 доларів США на потреби СФГ «Сонячне» та своєї сім`ї. Суму боргу відповідач зобов`язується повернути на першу вимогу ОСОБА_1 , але не раніше за 10 липня 2018 року.

Також позивачем до матеріалів справи долучено копію договору поруки від 10 липня 2008 року, за яким ОСОБА_2 , за твердженням позивача, поручився перед ОСОБА_1 за ОСОБА_3 за виконання останнім зобов`язань за договором поруки в межах суми 1 000 доларів США /а.с. 24/.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2020 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої були поставлені наступні питання:

1) Чи виконано підпис ОСОБА_3 у розписці від 10 липня 2008 року ОСОБА_3 чи іншою особою?

2) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 10 липня 2008 року ОСОБА_1 ?

3) Чи відповідає час фактичного проставлення підпису в розписці від 10 липня 2008 року часу (даті), в ній зазначеному, а саме: 10 липня 2008 року?

4) Чи виконано підпис від ОСОБА_2 у Договорі поруки від 10 липня 2008 року ОСОБА_2 чи іншою особою?

5) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у Договорі поруки від 10 липня 2008 року ОСОБА_1 .?

6) Чи відповідає час фактичного проставлення підпису в Договорі поруки від 10 липня 2008 року часу (даті), в ній зазначеному, а саме: 10 липня 2008р.?

Відповідно до висновку експерта №926/927/928-20 від 01 липня 2020 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений у розписці від 10 липня 2008 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього його підпису.

На інші запитання судовий експерт не відповів з причин, зазначених у п.п. 2-6 висновку.

Так, частина питань, на які судовий експерт не зміг відповісти (по питанням стосовно підпису ОСОБА_2 на договорі поруки від 10 липня 2008 року), не могла бути вирішена, оскільки ОСОБА_2 за викликом суду для відібрання його зразків підпису не з`явився /а.с. 102, 109, 110/, про неможливість надання зразків його підписку було зазначено і по тексту ухвали суду від 27 січня 2020 року /а.с. 152-153/ і повідомлено судом експерту окремим листом від 10 квітня 2020 року /а.с. 166/. Саме з цих підстав відповідачем ОСОБА_3 не сплачувалось проведення експертизи по певним питанням.

Частина питань, на які судовий експерт не зміг відповісти (питання 3 та питання 6 стосовно часу фактичного проставлення підпису в розписці від 10 липня 2008 року та часу фактичного проставлення підпису в Договорі поруки від 10 липня 2008 року) судовим експертом не могла бути виконана, оскільки позивач не дав своєї згоди на вирізання штрихів записів та підписів у всіх наданих документах (досліджуваних та порівняльних) та фрагментів паперу без пошкодження змісту самих документів (клопотання судових експертів від 23 квітня 2020 року та заява ОСОБА_1 від 25 червня 2020 року - а.с.177, 178-180).

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19) визначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжнюправову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (п. 36 постанови). Також у п. 39 цієї постанови зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надана позивачем розписка не підтверджує отримання ОСОБА_3 суми позики, оскільки судом встановлено, що відповідач не підписував спірної розписки та відсутні свідки, які би підтвердили отримання останнім грошових коштів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_5 не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами боргових зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть спростувати висновки суду про те, що спірна розписка не була підписна ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров