Справа № 214/2878/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2021 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Євтушенка О.І.,

секретар судового засідання - Гливук М.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики (розпискою), -

Представники сторін:

від відповідача - адвокат Якименко С.Г.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Якименка С.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 17 травня 2016 року, в якій просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь 171 425 грн. 00 коп. належних йому коштів, наданих за розпискою; стягнути з відповідача на його користь сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 1 714 грн. 25 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що в період часу з 01 жовтня 2012 року по 01 лютого 2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 6 500 доларів США та 6 500 грн. за умови їх повернення до 01 червня 2013 року, про що було складно письмовий договір у формі розписки від 29 березня 2013 року.Однак, у визначений в розписці строк та на час звернення до суду відповідач ОСОБА_2 не повернув грошові кошти, які взяв у борг у позивача ОСОБА_1 та зобов`язувався повернути їх у розмірі 6 500 доларів США, а саме в грошовій одиниці України - гривні, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент платежу, та 6 500 грн., відповідно до розписки, копію якої додано до позовної заяви. За таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачем складає 171 425 грн. 00 коп., з яких 6 500 доларів США, що станом на 16 травня 2016 року по курсу НБУ складає 165 425 грн., та 6 000 грн.

Ухвалою суду від 07 червня 2016 року (головуючий суддя - Прасолов В.М.) позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження та призначенням розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишено без змін ухвалу суду від 07 червня 2016 року.

Ухвалою суду від 08 лютого 2017 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів до вирішення справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійним, припинення права на частку в спільному майні.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2019 року визначено новий склад суду та справу передано в провадження судді Черновій Н.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2020 року визначено новий склад суду та справу передано в провадження судді Євтушенкові О.І.

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року (головуючий суддя - Євтушенко О.І.) справу за вищезазначеним позовом прийнято до провадження, поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд у справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Якименка С.Г. про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит свідка ОСОБА_3 , а ухвалою суду від 03 березня 2021 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит свідка ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року, постановленою на місці, задоволено клопотання про допит позивача та відповідача як свідків у справі.

Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року, постановленою на місці, задоволено клопотання позивача про поновлення строку на надання додаткових доказів, зважаючи, що наявні поважності причини пропуску вищезазначеного строку, а також долучено до справи додаткові докази.

Присутній в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. При цьому пояснив, що з відповідачем ОСОБА_2 він знайомий зі шкільних років. Вони зустрілись влітку 2012 року, точного часу він не пам`ятає, через 10 років,з часу останньої зустрічі. ОСОБА_2 почав розповідати йому про важке життя, а також ведення ним підприємницької діяльності. На той час він, ОСОБА_1 , продав свою квартиру та проживав разом з батьками. Дізнавшись про це, ОСОБА_2 попросив у нього у борг гроші, які він надав в національній валюті за умови повернення їх весною 2013 року. 13.10.2012 він ще два рази надавав ОСОБА_2 гроші у борг, але вже в доларах США. На протязі часу їх спілкування він безоплатно допомагав ОСОБА_2 в підприємницькій діяльності, при цьому він був співвласником разом з ОСОБА_2 комплексу, який складався з теплиць, без укладання будь-яких договорів про спільну підприємницьку діяльність. Про надання ним в борг ОСОБА_2 коштів була обізнана дружина останнього. 16.11.2012 він вкотре надав ОСОБА_2 у борг гроші в сумі 2 000 доларів США. Всього ним було надано у борг ОСОБА_2 7 000 доларів США, двома частинами, 5 000 доларів США та 2 000 доларів США. Через деякий час у нього виникли сумніви у можливості повернення наданих у борг коштів, тому він вирішив скласти розписку про отримання від нього у борг ОСОБА_2 грошових коштів, яку вони разом склали 29.03.2013. Спочатку мова про спільну підприємницьку діяльність не йшла, однак після отримання ОСОБА_2 вдруге 2 000 доларів США, останній запропонував йому бути співвласником комплексу, в свою чергу, як додаткову гарантію повернення коштів ОСОБА_2 пропонував 35% від прибутку в рахунок погашення заборгованості за позикою, за умови відсутності будь-яких фінансових зобов`язань, на що він погодився.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Якименко С.Г. заперечував з приводу обставин, викладених в позові та поясненнях позивача, при цьому зазначив, що його довіритель ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були друзями, які спільно займались підприємницькою діяльністю. Відповідач визнає право позивача на 1/3 частину заявлених останнім коштів, які були вкладені в розвиток спільного бізнесу, який занепав.

В подальшому, позивач ОСОБА_1 , як свідок, суду пояснив, що ОСОБА_2 приблизно на початку 2012 року попросив у нього у борг гроші на певний строк, він надав гроші за умови їх повернення у визначений ними строк, а також додаткової умови, що він стає з ОСОБА_2 співвласником тепличного комплексу, на розбудову якого він надав гроші у борг ОСОБА_2 . Кошти він передавав ОСОБА_2 частинами, спочатку 5 000 доларів США, які ОСОБА_2 одразу обміняв на гривні, а потім 2 000 доларів США. Перший раз кошти передавались ним ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_3 . З часом він захотів повернути кошти, надані у борг ОСОБА_2 , однак отримав відмову, в результаті чого трапився конфлікт. З метою повернення коштів, він погодився надати вдруге в борг 2 000 доларів США. Він почав сам працювати з ОСОБА_2 на тепличному комплексі останнього, ведучи облік наданих ним в борг коштів, розраховуючи, що він поверне борг в рахунок 1/3 частини майбутнього прибутку ОСОБА_2 , отриманого останнім з тепличного комплексу. Вважає, що у нього з ОСОБА_2 не було спільної підприємницької діяльності, а лише існували борговідоговірні зобов`язання ОСОБА_2 перед ним. Дійсно, частина коштів із 5 000 доларів США, отриманих та обміняних ОСОБА_2 на гривні, одразу була витрачена на купівлю будівельного матеріалу на суму 7 250 грн., а інша частина коштів згодом була витрачена на придбання будівельних матеріалів. Після підрахунків, він встановив, що загалом надав у борг ОСОБА_2 у доларах США - 6 500, які були витрачені на розвиток тепличного комплексу, враховуючи, що він сам контролював витрати цих коштів, що були витрачені на розвиток та розбудову тепличного комплексу, власником якого є ОСОБА_2 . При складанні розписки, він за погодженням з ОСОБА_2 , визначили суму боргу 6 500 доларів США та 6 000 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, при цьому будучи допитаний у якості свідка суду показав, що він знає позивача з дитинства. З 2007 по 2015 роки він займався підприємницькою діяльністю. В 2010 році він побудував теплицю, де з кумом ОСОБА_3 почав вирощувати зелену цибулю та оптом продавати її. Після зустрічі з ОСОБА_1 , він влаштував його працювати торговим представником. З часом ОСОБА_1 повідомив йому, що продав свою квартиру та запропонував йому вкласти кошти, отримані від продажу, у його бізнес, а саме, розвиток тепличного комплексу. Він, порадившись з ОСОБА_3 , погодився на пропозицію ОСОБА_1 , запропонувавши останньому одразу вкласти в розвиток тепличного комплексу приблизно 70 000 грн. для побудови нової теплиці, а також запропонував стати їх компаньйоном, на що ОСОБА_1 також погодився. Він особисто від ОСОБА_1 цих коштів не отримував, всі розрахунки з придбання будівельним матеріалів, найму працівників та інші витрати здійснював та контролював особисто ОСОБА_1 на підставі усної попередньої домовленості про співпрацю. Після збільшення об`ємів вирощеної продукції, вони не справились з її вчасною реалізацією та почали втрачати прибутки, поки не припинили діяльність, оскільки прийшли до висновку, що займатися вирощуванням зеленої цибулі у великих об`ємах є збитковою справою. Дійсно, 29.03.2013 він разом з ОСОБА_1 склали розписку, копію якої надано до справи. Текст розписки складав сам ОСОБА_1 , а він особисто написав її та підписав. Вважає, що він не позичав у ОСОБА_1 грошей у борг, а останній вклав - інвестував їх у спільну з ним справу. Другу теплицю в його тепличному комплексі, розташованому на території його домоволодіння, було збудовано на кошти ОСОБА_1 . Вважає, що написанням розписки ОСОБА_1 ввів його в оману, оскільки всі кошти останнього були вкладені в спільну підприємницьку діяльність, долю в якій мав ОСОБА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що в 2012 році його знайома ОСОБА_5 запропонувала йому роботу по збиранню врожаю зеленої цибулі в теплиці в м. Кривому Розі, на що він погодився. Він, його знайомі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , одного дня весною, точного часу не пам`ятає, приїхали до м. Кривого Рогу, де їх зустрів ОСОБА_1 та відвіз на тепличний комплекс, умови роботи на якому їм не сподобались, однак вони вирішили залишитись на комплексі до вечора. Ввечері, ОСОБА_1 не приїхав на тепличний комплекс, а їх додому в Долинську відвіз ОСОБА_3 , з яким вони домовились про подальшу співпрацю. Згодом, вони повернулись до м. Кривого Рогу, де їх зустрів ОСОБА_3 та відвіз до села Олександрівка, де вони працювали на теплиці, що належить ОСОБА_3 . Вони бачили в селі Олександрівка ОСОБА_1 , з приводу якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомили, що він має намір поставити свою теплицю. З часом урожай впав, а теплиці не приносили прибутку. Останній раз він бачив ОСОБА_1 в с. Олександрівка, коли він забирав речі та інструменти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показав, що на його погляд ОСОБА_2 не позичав грошей у ОСОБА_1 , оскільки останній добровільно вклав кошти в розвиток спільного підприємництва, які зараз намагається стягнути з ОСОБА_2 . В 2012 році ОСОБА_2 повідомив йому про намір ОСОБА_1 вкласти гроші у їх господарську діяльність, а саме, побудову нової теплиці для вирощування зеленої цибулі, оскільки вони вже мали теплиці та займались підприємницькою діяльністю, пов`язаною з вирощуванням та продажем зеленої цибулі. Вони все обміркували та погодились прийняти гроші від ОСОБА_1 , як співвласника їх підприємницької діяльності та повноправного партнера, домовилися про побудову нової теплиці за рахунок коштів останнього та розподілу прибуток від підприємницької діяльності між трьома власниками цього підприємства: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який приїжджав кожні вихідні на комплекс, постійно допомагав в будівництві теплиці, закупівлі будівельного матеріалу, оплачував роботу підрядників. Йому відомо, що ОСОБА_2 написав розписку ОСОБА_1 про отримання від останнього коштів у борг, з чим він категорично незгоден, оскільки таких домовленостей між ними не було, зважаючи, що кошти які надавав ОСОБА_1 були інвестиціями у їх спільний бізнес. Кошти від продажу вирощеної продукції вкладалися в розвиток їх спільної підприємницької діяльності. Він неодноразово пояснював ОСОБА_1 , що вкладені ним кошти повернуться йому через 3-4 роки. Він не брав ніякого обов`язку по поверненню коштів ОСОБА_1 .

В подальшому позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк вони не подали, як і доказів поважності своєї неявки до суду.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача та представника, їх неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти розгляду справи за відсутності сторін.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16 та від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом встановлено, що відповідно до змісту розписки від 29 березня 2013 року, в період часу з 01.10.2012 по 01.02.2013 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) гривень, частина яких була надана в сумі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, із зобов`язанням їх повернути із встановленим строком до 01.06.2013, а у випадку не повернення вчасно коштів, ОСОБА_1 має право вимагати відсотки за користування його коштами, як співвласник майна комплексу.

Крім того, отримані від ОСОБА_1 кошти ОСОБА_2 мав вкласти в сільське господарство, а саме, будівництво та введення в експлуатацію тепличного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2

ОСОБА_2 було запропоновано ОСОБА_1 в рахунок повернення отриманих у борг коштів - 35% від загального прибутку комплексу. Під час укладання договору, ОСОБА_2 перебував у шлюбі, його дружина не заперечувала проти укладання договору (т. 1, а.с.5).

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містять необхідні умови договору позики, зокрема, дати його складання: 29 березня 2013 року, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі, а саме в розмірі 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) гривні 00 копійок, яка складається з наданих: 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, що по курсу НБУ на момент укладення розписки (1 долар США = 7,99 грн. станом на 29 березня 2013 року) еквівалентно 51 935 гривні 00 копійок, та 6 000 гривням 00 коп., що фактично не оспорюється сторонами у справі в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма договору позики від 29 березня 2013 року, укладена між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, оформлена борговою розпискою, внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальникові. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданої суду для ознайомлення та долученої до матеріалів справи її копії (т.1, а.с.5), згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано.

До того ж судом встановлено, що оригінал розписки не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Як вказував позивач, станом на 17 травня 2016 року борг не повернуто відповідачем, в добровільному порядку відповідач відмовився від його повернення, оскільки вважає, що надані позикодавцем гроші є коштами, які останній вклав в спільну з ним підприємницьку діяльність, що судом сприймається критично, зважаючи, що позичальником, як і позикодавцем, не надано достатніх належних та допустимих доказів, що свідчили б про ведення спільної підприємницької діяльності позивачем та відповідачем.

Що стосується показів позивача та відповідача, допитаних у якості свідків, а також свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то судом зазначені відомості останніх сприймаються критично, як суб`єктивне сприйняття трудової діяльності, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , зважаючи, що інших доказів в підтвердження своїх позицій останніми не надано.

В свою чергу, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у справі за позовною ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимога ОСОБА_3 , на стороні позивача, про визнання договору недійним, визнання та припинення права власності, слідує, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оформленого розпискою від 29.03.2013 року, а також не доведено ведення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільної господарської діяльності на тепличному комплексі по вирощуванню цибулі за адресою: АДРЕСА_1 , які і не доведено існування самого комплексу, зареєстрованого у встановленому законом порядку (т. 2, а.с. 26-29).

Крім того, про наявність у ОСОБА_1 коштів на момент надання їх ОСОБА_2 у борг свідчить виписка з банківського поточного рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрСиббанк» на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору між останніми від 13 липня 2012 року (т.1, а.с. 66, 68).

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачами договору позики від 29 березня 2013 року, а також встановленим факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем до 01 червня 2013 року включно щодо повернення суми боргу в розмірі: 6 500 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 165 425 (сто шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень, за курсом Національного банку України (1 долар США = 25,545 грн.) станом на 16 травня 2016 року (т.1, а.с. 69), враховуючи звернення до суду з позовом 17 травня 2016 року, та 6 000 гривень 00 коп., а отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають повному задоволенню, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача 171 425 грн. 00 коп., які складаються з: 6 500 доларів США, що еквівалентно 165 425 (сто шістдесяти п`яти тисячам чотириста двадцяти п`яти) гривням, за курсом Національного банку України (1 долар США = 25,452 грн.) станом на 16 травня 2016 року, та 6 000 гривням, в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачана користь позивача, понесені позивачем судові витрати у справі, у вигляді сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме в сумі 1 714 грн. 25 коп., що становить 1% від суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики (розпискою) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість за договором позики (розписки) від 29 березня 2013 року в розмірі 171 425 (сто сімдесят одна тисяча чотириста двадцять п`ять) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 1 714 (одна тисяча сімсот чотирнадцять) грн. 25 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.

Суддя О.І. Євтушенко