Справа № 408/151/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.,

при секретареві Савенко Т.А.,

за участю:

представника позивача Шевчука О.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в якому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором в розмірі 3556000,00 грн. та судові витрати в сумі 60000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що первісний кредитор ОСОБА_4 20 жовтня 2016 року за усним договором позики у присутності свідків передав позичальнику ОСОБА_3 у власність 3556000,00 грн. При фактичному отриманні вказаної суми позичальником була надана розписка, яка була написана ним власноручно. Згідно цієї розписки ОСОБА_3 зобов`язувався повернути кошти. Але до теперішнього часу відповідач борг не повернув, взяті на себе зобов`язання не виконав. 05 жовтня 2018 року первісний кредитор уклав з ним (позивачем) договір про відступлення права вимоги. За умовами вказаного договору первісний кредитор відступив право вимоги за договором позики, укладеним між первісними кредитором ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а він (позивач) набув право вимоги за цим договором позики, а саме належного виконання зобов`язань за основним договором у сумі 3556000,00 грн.

Ухвалою від 26 вересня 2019 року у справі було відкрите провадження та в ній було призначене підготовче судове засідання. Сторонам визначені строки для подання заяв по суті справи з необхідним доказами.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не надав, до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщувався належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило.

16 червня 2020 року згідно ухвали суду у справі було закінчене підготовче провадження та вона була призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивач - адвокат Шевчук О.В. позов підтримав, просив його задовольнити. Однак на запитання суду не зміг пояснити, чим саме підтверджується факт отримання відповідачем грошей, і які насправді між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склались правовідносини.

Оскільки відповідач до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщувався належним чином, заяв про розгляд справи без нього не надходило, суд вважав можливим розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із копії договору про відступлення права вимоги від 05 жовтня 2018 року (а.с. 39-41) вбачається, що згідно його вимог ОСОБА_4 відступив, а позивач набув право вимоги від ОСОБА_3 належного виконання зобов`язань за договором позики, що підтверджується розпискою від 20 жовтня 2016 року, у сумі 3556000,00 грн.

Копія розписки від 20.10.2016 (а.с. 27), видана ОСОБА_3 ОСОБА_4 , свідчить, що в ній ОСОБА_3 зобов`язувався повернути ОСОБА_4 гроші в сумі 3566000,00 грн.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення зазначених вимог закону позивачем не надано суду жодного належного й допустимого доказу, що між первісним кредитором ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склались правовідносини з надання та отримання позики.

Так, видана ОСОБА_3 ОСОБА_4 розписка від 20.10.2016 про виникнення між ними договірних відносин позики не свідчить, оскільки її зміст не містить відомостей про передачу ОСОБА_4 грошових коштів та отримання цих коштів ОСОБА_3 . Крім цього в розписці відсутні відомості щодо умов повернення грошових коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Подібна правова позиція, викладена у постанові Великої палати Верховний Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, згідно якої суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Надана позивачем на доведення факту укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору позики розписка від 20.10.2016 вказаним вище критеріям щодо вимог закону не відповідає. В цьому разі у суду відсутні підстави вважати, що позивач згідно вказаної розписки набув право вимоги з відповідача боргу на підставі договору про відступлення права вимоги від 05.10.2018, оскільки цей договір має ознаки нікчемного правочину.

За приписами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, тому у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів слід відмовити.

У випадку відмови в позові на підставі ст. 141 ЦПК України позивачу слід відмовити і у стягненні з відповідача судових витрат, на підтвердження яких він також не надав доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 , який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 , до ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 , про стягнення боргу за договором позики - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, яке може бути оскаржене як безпосередньо, так й через Біловодський районний суд Луганської області до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 березня 2021 року.

Головуючий: