Справа № 417/1232/21
Провадження № 2/417/299/21
РІШЕННЯ

Іменем україни

"28" грудня 2021 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Логвіненка Т.Г.,

при секретарі - Білянській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

УСТАНОВИВ:

21.09.2021 позивач звернулася в суд з позовом, до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову посилається на те, що за договором позики передав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 160 доларів США. На підтвердження при фактичному одержані вказаної суми, позичальником надано та особисто підписано розписку від 03.12.2007 року. Відповідно до договору позики відповідач зобов`язалася повернути кошти за першою вимогою позикодавця. Нарахування процентів за користування позикою не передбачалося. Однак не зважаючи на взяті на себе відповідачем зобов`язання повернути кошти за першою вимогою позикодавця не воконала, грошові кошти не повернула. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договрорм позики в розмірі 4161 доларів США та 3% річних від суми основного зобов`язання в розмірі 2121,60 доларів США.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Пересадько В.О. в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки не повідомила, правом надання відзиву на позовну заяву не скористалася.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Факт належності вказаної розписки відповідачеві ОСОБА_2 не оспорений.

Дослідивши, в судовому засіданні, письмові докази по справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, що в свою чергу свідчить про необхідність у відмовленні його задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021 року).

Разом з тим, надана позивачем копія розписки, яка досліджена в судовому засіданні (а.с.4) не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація передачі грошових коштів саме від позивача, оскільки у тексті розписки відсутні будь-які ідентифікуючі його особу дані,- дата народження, ІПН, паспортні дані, адреса місця проживання. Відповідно позивачем не доведено, що саме він передавав зазначені у позові кошти відповідачці. Крім того вказаний висновок суду ґрунтується на відсутності у вказаній розписці зазначення місця її складення , й відповідно місця передачі грошових коштів зазначених у позові зважаючи на те, що місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 .

Також в розписці не зазначена правова природа отримання відповідачкою заначених у позові грошових коштів у контесті положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України - не вказано з якою метою указані кошти отримані, що свідчить про невиконання позивачем вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України та недоведення ним того, що грошові кошти отримувались відповідачкою саме у якості боргу.

Також досліджена судом копія розписки не містить чітких та не двозначних відомостей стосовно валюти зобов`язання. Зазначена у позові валюта зобов`язання - доллар США не підтверджується текстом розписки, оскільки у розписці відсутнє саме таке визначення валюти - «долари США». Наявні у розписці дописи «4160 $», «четыре тысячи сто шестьдесят у.е.» не свідчать про отримання відповідачкою від позивача у борг суми саме у долларах США оскільки, визначення $ застосовується у якості неофіційного визначення, оскільки є символом, що позначає долар, песо, ескудо і деякі інші валюти різних країн, а саме Болівії, Австралії, Барбадосу, Зімбабве, Канади, Нової Зеландії, Сінгапуру, та інші, а не тільки США. Абревіатура «у.е.» також не містить вичерпних відомостей про валюту спірного зобов`язання.

Слід зазначити, що розписка має інформацію про «двадцять одну тысячу гривен» , однак вказаний допис міститься після вказаного знаку та абревіатур, після коми, що також, чітко та недвозначно не свідчить про природу вказаних грошових коштів - чи то вони є еквівалентом, чи підлягають поверненню у якості боргу.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, володіння майном є складовою частиною поняття власності й володілець майна не завжди і не в усякому випадку є його власником, тобто поняття власник та володілець не є тотожним у контексті загальних положень про право власності.

З урахуванням викладеного суд, приходить до висновку, що вказана розписка не містить даних про обов`язок повернення відповідачкою грошових коштів зазначених у позові саме позивачеві, оскільки у розписці мається допис : «обязуюсь вернуть по требованию владельца», який не містить вичерпних та недвозначних відомостей про ту особу, якій слід повертати отримані в борг кошти - чи саме позивачеві як їх власнику, чи іншій особі, як володільцю.

Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана позивачем розписка, не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами саме договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, та оскільки не було доведено того, що валютними зобов`язаннями є саме долари США, суд вважає, що позов про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим, й за цих підстав в задоволенні позову слід відмовити.

Також відмова у задоволенні позову в частині стягнення суми боргу за основним зобов`язанням, свідчить й, в необхідності у відмові стягнення 3 % річних від суми основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За викладених обставин, беручи до уваги, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі, при цьому позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 1677,18 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 280, 284, 354 ЦПК України, ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1677 (однієї тисячі шістсот сімдесят сім) гривень 18 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 28 грудня 2021 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повне рішення суду складено 04 січня 2022 року.

Суддя Т.Г.Логвіненко