ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1178/21 Справа № 204/3471/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів, в якому просила суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 13386 грн., проценти за користування чужими коштами у розмірі 3774 грн. 13 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн., а також судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1-6).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , безпідставно набуті кошти у розмірі 13386 грн., проценти за користування чужими коштами у розмірі 3774 грн. 13 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., а також судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., а всього стягнути 21000 грн. 93 коп.(а.с.64-69).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду 1 інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити (а.с.72).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопоміч» та ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , було укладено Договір про надання юридичних послуг (а.с.7), предметом якого сторони визначили, що замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язок надавати замовнику юридичні послуги по стягненню страхового відшкодування по страховому випадку, що мав місце 27 грудня 2013 року о 18-00 год. на узбіччі дороги поблизу с. Вишневе П?ятихатського району Дніпропетровської області, де невстановлений водій скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер. ТОВ «Автопоміч» надавало юридичні послуги спрямовані на стягнення відшкодування по вищевказаному страховому випадку з Моторно (транспортне) страхове бюро України.

29 травня 2017 року Моторно (транспортне) страхове бюро України було прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 відшкодування шкоди пов`язаної з втратою годувальника в розмірі 43848 грн., суму якої 30 травня 2017 року було перераховано на реквізити ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням №4610рв від 30 травня 2017 року (а.с.8). Після отримання ОСОБА_1 страхового відшкодування, до позивачки звернувся ОСОБА_5 та повідомив про необхідність розрахуватись згідно Договору про надання юридичних послуг, не на рахунок ТОВ «Автопоміч», а на рахунок його дружини ОСОБА_2 та вказав номер карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» на який необхідно було перерахувати кошти, пояснивши, що квитанція про оплату буде належним підтвердженням оплати наданих послуг ТОВ «Автопоміч» згідно Договору про надання юридичних послуг. Факт перерахування грошових коштів на ім`я ОСОБА_2 , підтверджується квитанцією TS203140 від 08 червня 2017 року (а.с.9).

Встановлено, що ОСОБА_5 був працівником ТОВ «Автопоміч» і укладав Договори про надання юридичних послуг в інтересах та від імені ТОВ «Автопоміч» на підставі довіреності.

ОСОБА_5 укладав Договір про надання юридичних послуг від імені ТОВ «Автопоміч», а не від свого імені, відповідно не мав права отримувати оплату згідно вищевказаного Договору. Крім того, кошти було отримано ОСОБА_2 , яка не мала жодної правової підстави отримувати кошт.

Так, рішенням П?ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопоміч» заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 22.08.2016 року в розмірі 16290 грн. 58 коп., з яких: 13154,40 грн. суми основного боргу згідно договору про надання правової допомоги від 22.08.2016 року; 687,00 грн. 3% річних; 2449,18 грн. інфляційного збільшення боргу; 1921,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви в суд; 5600 грн. витрат на правову допомогу (а.с.10-11).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду позову ТОВ «Автопоміч» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, П?ятихатським районним судом Дніпропетровської області, було встановлено відсутність правових підстав для отримання ОСОБА_2 коштів як оплати за надання послуг ТОВ «Автопоміч» та встановлено, що кошти згідно Договору про надання юридичних послуг, ОСОБА_1 повинна була оплатити на рахунок ТОВ «Автопоміч».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не мала права отримувати кошти, а також були відсутні будь-які передумови для такого отримання, крім того, відповідачка є дружиною ОСОБА_5 , внаслідок дій якого і було безпідставно отримано грошові кошти ОСОБА_2 , яка в свою чергу дізналася про безпідставність отримання грошових коштів в день отримання платежу. Отже, оскільки відповідачка дізналася про те, що безпідставно отримала належні ОСОБА_1 грошові кошти 08 червня 2017 року, проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 ЦК України нараховуються з 08 червня 2017 року. Так, сума нарахованих процентів за період з 26 травня 2019 року по 26 травня 2020 року за 366 днів (1 рік, що передує дню зверненню до суду) складає 3774 грн. 13 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вказане узгоджується з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №495/2442/16-ц (касаційне провадження №61-15428св19).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв?язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Правильним є застосування аналогії закону, зокрема, ст. 1048, 1057 ЦК України щодо стягнення з відповідача відсотків за користування безпідставно утримуваними грошовими коштами, оскільки ст. 8 ЦК України передбачено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). В даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами.

Оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, відповідно не можна було передбачити розмір процентів, а законом не передбачено конкретний розмір процентів у випадку повернення безспідставно отриманих грошових коштів, в даних правовідносинах судом застосовується аналогія закону та взято за розрахунок проценти облікову ставку НБУ.

В Постанові ВГСУ від 30 травня 2012 року у справі №24/17-2775-2011 колегія суддів погодилася з висновком судів двох інстанцій про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих ним за рахунок позивача грошових коштів, а також процентів за користування чужими грошовими коштами, обрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України)». Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.

В своїй постанові №6-2491цс15 від 02 березня 2016 року Верховний Суд України вказує, що у випадку, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них зараховуються відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження цих коштів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 не мала права отримувати кошти, а також були відсутні будь-які передумови для такого отримання, крім того, відповідачка є дружиною ОСОБА_5 , внаслідок дій якого і було безпідставно отримано грошові кошти ОСОБА_2 , яка в свою чергу дізналася про безпідставність отримання грошових коштів в день отримання платежу. Отже, оскільки відповідачка дізналася про те, що безпідставно отримала належні ОСОБА_1 грошові кошти 08 червня 2017 року, проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 ЦК України нараховуються з 08 червня 2017 року. Так, сума нарахованих процентів за період з 26 травня 2019 року по 26 травня 2020 року за 366 днів (1 рік, що передує дню зверненню до суду) складає 3774 грн. 13 коп.

Оскільки між сторонами будь-яких договорів щодо надання послуг або виконання робіт не укладалось та відповідачем не були спростовані належними і достатніми доказами у справі доводи викладені в позовній заяві, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість і доведеність в ході судового розгляду позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що кошти отримані від позивача, надані за послуги, які їй були надані особисто чоловіком відповідачки, колегія суддів відхиляє, як безпідставні на недоведені.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Доводи скарги відповідача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: