Провадження № 2/761/7799/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 грудня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Бражніченко І.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька, -

встановив :

У квітні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, згідно з якою, з урахування заяви про зміну предмету позову, просила суд: надати дозвіл на тимчасовий виїзд на територію Російської Федерації та Автономної Республіки Крим ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у супроводі матері ОСОБА_2 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 , строком на три місяці, з 15.05.2022 року по 15 вересня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебувають у шлюбі, який зареєстровано 08 серпня 1997 року, про що Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 495 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони мають п`ятьох дітей:

1) малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

2) малолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

3) малолітня донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

4) малолітній син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

5) повнолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Позивач зазначає, що, до травня 2018 року вона з відповідачем та їхніми дітьми проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка є власністю Відповідача. З травня 2018 року вона з відповідачем не проживають разом, а його місцезнаходження їй не відомо. До того ж, відповідно до інформації, розміщеної на сайті Міністерства внутрішніх справ, відповідач з 18.05.2018 року перебуває у розшуку, а його місцезнаходження невідоме.

Так, позивач вказує, що, починаючи з травня 2018 року і по сьогоднішній день, вона фактично сама забезпечує та виховує спільних з Відповідачем дітей та несе усі витрати по їх належному утриманню. Діти зареєстровані та проживають

Аргументуючи позов, зазначає, що оскільки діти потребують належного відпочинку, а планувати відпуску у туристичні країни наразі важко через постійні сплески нових хвиль пандемії, вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок своїх дітей на території нашої держави у Автономній Республіці Крим, оскільки має там у приватній власності нерухоме майно на узбережжі Чорного моря.

Позивач зазначає, що оскільки вона має намір проводити оздоровлення своїх дітей на території АР Крим, де має у приватній власності нерухоме майно, а отримати від відповідача дозвіл на виїзд їхніх з відповідачем дітей кордон без згоди та супроводу їх батька немає можливості, через відсутність інформації про місцеперебування відповідача, єдиним способом захисту своїх батьківських прав та прав її дітей на належний відпочинок є отримання такого дозволу на виїзд дітей за кордон в судовому порядку. Адже покращення стану здоров`я дитини, їх фізичного, духовного та морального розвитку є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків, а неможливість виїзду за кордон її дітей через відсутність згоди на їх виїзд від відповідача порушує права дітей та шкодить їх інтересам. Отже, на період з 15 травня по 15 вересня 2022 року позивач планує вивезти своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 10.07.2006 року до АР Крим для відпочинку на морі з метою їх оздоровлення.

У зв`язку із викладеним, позивач просить суду позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києва державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, - залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

31.08.2021 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Воробей Є.В. про зміну предмету позову, у якій уточнено строк на який просять надати дозвіл на тимчасовий виїзд на територію Російської Федерації та Автономної Республіки Крим, з 15.05.2021-15.09.2021 року на 15.05.2022 -15.09.2022.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.09.2021 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

16.11.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Воробей Є.В.

В судове засідання представник позивача позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що з 08.08.1997 року позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбу, зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 495 (а.с. 19).

Від шлюбу сторони мають п`ятьох дітей:

1) малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 20);

2) малолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 21);

3) малолітня донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 22);

4) малолітній син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (а.с. 23);

5) повнолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с. 24).

Згідно довідок від 01.04.2021 року № 18, №19, № 20, №21 вбачається, що ОСОБА_5 буде зарахований до 1 класу ліцею «Гранд» з першого вересня 2021 року, а ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 навчаються у ліцеї «Гранд». При цьому з довідок вбачається, що за навчання у 2021/2022 навчальному році сплачено у повному обсязі (а.с. 39-42).

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як визначено ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України).

Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Водночас, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Проаналізувавши вищевказані положення національного законодавства та норми міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі №712/10623/17 сформулювала правову позицію, згідно якої з огляду на приписи ст.124 Конституції України, ст.15 ЦК України при наявності до того підстав дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі судового рішення.

Разом з тим, після надання вказаного правового висновку 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було внесено зміни до ст.157 СК України, що регламентують вирішення батьками питань щодо виховання дитини.

Зокрема, згідно з абз.1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 12 цього Закону свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» визначено в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; 2010 р., № 65, ст. 2239).

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, які виїхали з цієї території в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, може здійснюватися також в супроводі батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених батьками (усиновлювачами), опікунами, піклувальниками або іншими законними представниками, а також в супроводі однієї із зазначених осіб, з якими вони здійснили виїзд.

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

постановою Кабінету Міністрів України №619 від 22 серпня 2018 року також були внесені відповідні зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року.

Так, відповідно до п.3, 4 вказаної оновленої постанови Уряду виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

Таким чином, аналіз зазначених змін до чинного законодавства вказує на те, що з 28 серпня 2018 року тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди другого з батьків на строк до одного місяця можливий без ухвалення відповідного судового рішення в разі визначеного (підтвердженого) в рішенні суду чи органу опіки та піклування спільного проживання дитини з тим батьків, який має намір такого виїзду з дитиною.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як на підставу для задоволення позову позивач вказує, що оскільки вона має намір проводити оздоровлення своїх дітей на території АР Крим, де має у приватній власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , однак доказів на підтвердження вказаної інформації суду не надано.

Крім того, в позові взагалі не зазначено підстав для його задоволення щодо виїзду на територію Російської Федерації.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вказані вище обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у заявлений нею спосіб, а саме ухвалення судового рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК та Російської Федерації без згоди батька, оскільки в силу приписів ч.5 ст.157 СК України, п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995р. (із змінами та доповненнями) на даний час у позивачки не існує перешкод для виїзду з малолітніми дітьми без згоди відповідача строком до одного місяця та не позбавляє можливості позивача вирішити у позасудовому порядку вказане питання. Так як, жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів неповнолітніх дітей позивачка суду не надала, інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК без згоди батька на підставі рішення суду позивачка не навела, а тому суд вважає, що в позові слід відмовити.

Так, як в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.7, 141, 150, 153, 155, 157-161 СК України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.15, 313 ЦК України, ст.2-4, 12, 23, 76-89, 141, 258-268, 280 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: