Справа № 204/305/21
Провадження № 2/204/832/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розподіл майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 та відшкодувати судовий збір.

В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_2 знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 02.07.1988 року, за час шлюбу, проте за особисті кошти позивача був придбаний будинок АДРЕСА_1 . На сьогодні подружжя спільно не мешкає, відповідач знайшов собі іншу жінку та переїхав до неї. Позивач має намір продати будинок, однак, за роз`ясненнями нотаріуса, зможе це зробити лише за письмовою згодою чоловіка. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в усній розмові не заперечує факту придбання будинку за особисті кошти позивачки, однак позивач не впевнена, що у майбутньому, під час можливого продажу будинку відповідач надасть відповідну письмову згоду на його відчуження, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 22 січня 2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В свою чергу, відповідачем до суду було подано заяву, у якій він визнає позов повністю та просить справу розглядати без його участі.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 02 липня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (а.с.5).

24 липня 1998 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Продавець продав, а Покупець придбав житловий будинок, житловою площею 33,6 м2, з прилеглими до нього будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, площею 395 м2, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.13).

Будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 в ДБТІ за реєстровим номером 96-192 в реєстровій книзі № 616 25 серпня 1998 року (а.с. 12).

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

З точки зору цивільного законодавства до прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності.

Вищевказане дає підстави стверджувати, що цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, що в зв`язку з неправомірними діями або бездіяльністю порушуються права особи, яка звернулася до суду за захистом.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, з урахуванням норм ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної зокрема, у постанові від 15.08.2019 справа №1340/4630/18.

Звертаючись до суду, позивачка будь-яких даних, які б свідчили про порушення прав останньої, у позові не зазначила. Більше того, відповідач повністю визнав позов, що знову вказує на відсутність порушень прав позивача з його боку. Саме визнання позову відповідачем не є для суду безумовною підставою для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення до суду з позовом, спірний будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 в ДБТІ за реєстровим номером 96-192 в реєстровій книзі № 616 25 серпня 1998 року (а.с. 12).

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що на думку позивачки, у майбутньому, під час можливого продажу будинку відповідач можливо не надасть відповідну письмову згоду на його відчуження, однак сумніви не можуть бути предметом спору, більше того, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що можливими майбутніми діями/бездіяльністю відповідача, позивач не зазнала та не може зазнати на час розгляду справи жодного втручання в свої права, чи негативного впливу на позивачку і вона не зазнає жодної реальної шкоди, її права та інтереси залишаються непорушними.

Суд вважає, що приведені позивачем посилання, можуть бути предметом розгляду за позовом лише у випадку дійсного факту оспорювання/невизнання відповідачем права власності позивачки на будинок.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з викладеного вище, однієї з основних засад здійснення цивільного судочинства, викладеної в ст. 12 ЦПК України, а саме: засади змагальності сторін, відсутність доказів порушення прав позивача відповідачем, суд приходить до висновку, що обґрунтовані підстави передбачати можливість порушення права власності позивача на належне їй нерухоме майно, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачці відмовлено у задоволенні позову, то суд вважає, що судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 274-279, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про розподіл майна подружжя- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська