Постанова

Іменем України

11 березня 2021 року

м. Київ

справа №755/6875/18

провадження №61-8091св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

заявник (боржник у виконавчому провадженні) - товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогазобладнання»,

заінтересовані особи:

- відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

- публічне акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником за договором про відступлення права вимоги є ОСОБА_1 (новий кредитор)

- ОСОБА_2 ,

- приватне підприємство «Консалтингова група «Арго-Експерт»,

- державне підприємство «Сетам»,

- філія «Центральне регіональне управління» публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит»,

- начальник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подолянко Іван Володимирович,

- державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шабанова Віталія Валерійовича,

- Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазобладнання» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у складі колегії суддів Желепи О. В., Кулікової С. В., Олійника В. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог скарги

У травні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогазобладнання» (далі - ТОВ «Нафтогазобладнання») звернулося до суду зі скаргою, вимоги якої уточнила під час розгляду справи та просило: визнати дії, бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві, або відділ ДВС) Шабанова В. В. та начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Подолянко І. В. щодо передачі майна на реалізацію неправомірними; визнати неправомірним звіт про проведення незалежної оцінки по визначенню вартості майна, скасувати висновок про ринкову вартість нерухомого майна,- комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати заявку на реалізацію арештованого майна від 20 квітня 2018 року № 47045310/13, скасувати протокол проведення електронних торгів державного підприємства «Сетам» № 334299 від 24 травня 2018 року.

Скарга мотивована тим, що 09 листопада 2016 року в межах відкритого виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 755/26414/13-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 18 квітня 2014 року про солідарне стягнення з ТОВ «Нафтогазобладнання» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит» в особі «Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості на загальну суму 5 860 725,59 грн, державним виконавцем описано майно боржника, - майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить заявнику на праві приватної власності.

В якості експертної установи з оцінки зазначеного майна призначено приватне підприємство «Консалтингова група «Арго-Експерт».

27 квітня 2018 року заявник отримав висновок експерта про ринкову вартість майнового комплексу, що знаходиться за вказаною адресою, відповідно до якого станом на 12 квітня 2018 року вартість майна становить 5 502 000 грн.

Із зазначеним висновком заявник не згоден та вважає, що він завідомо необ`єктивний, неправдивий, недостовірний, оцінка нерухомого майна значно занижена, а діями та бездіяльністю державного виконавця порушені його права.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що посадові особи відділу ДВС при призначенні оцінювача діяли в межах наданих їм повноважень та з дотриманням норм чинного законодавства.

Оцінювач - приватне підприємство «Консалтингова група «Агро-Експерт», в особі ОСОБА_3 був призначений постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУ у м. Києві Подпоріним Р. О. від 29 листопада 2016 року, що передбачено частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень.

ПП «Консалтингова група «АГРО Експерт» має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, а ОСОБА_3 є директором цієї юридичної особи, має повноваження визначати експертів для виконання оцінки, та має достатній рівень кваліфікації. При цьому, державний виконавець жодним чином не втручається в цю процедуру.

У постанові про призначення суб`єкта оціночної діяльності були зазначені всі обов`язкові попередження та фактичні дані.

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги про визнання незаконною та скасування заявки на реалізацію арештованого майна, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що заявка на реалізацію арештованого майна відповідає вимогам пункту 2 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року за № 2831/5. У заявці чітко зазначено форму реалізації майна - шляхом проведення електронних торгів; найменування майна - комплекс будівель і споруд; відомості про майно - нерухоме майно; відомості про зберігання майна - зберігач ОСОБА_4 ; адреса офіційної електронної пошти відділу державної виконавчої служби - . Також з заявки вбачається, що до неї було додано копію виконавчого провадження, в якому містились всі необхідні матеріали для проведення електронних торгів та реалізації майна.

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги в частині визнання неправомірним звіту про проведення незалежної оцінки по визначенню вартості майна, скасування висновку про ринкову вартість нерухомого майна, суди виходили з того, що за змістом статей 12, 33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-111 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Крім того, відмовляючи у цій частині скарги, суд встановив, що скаржник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вартість об`єкта оцінки була значно занижена. Наявність в матеріалах виконавчого провадження двох висновків з ідентичною вартістю об`єкта оцінки - 5 502 000 грн не доводить того, що ціна на об`єкт занижена.

Заявником також не подано доказів на підтвердження, передбачених Національним стандартом № 1 необ`єктивної та неякісної (недостовірної) оцінки відповідного звіту про незалежну оцінку вартості майна від 18 квітня 2018 року, а також відсутності ПП «Консалтингова група «Агро-Експерт» та його директора ОСОБА_3 в Державному реєстрі оцінювачів України, чим не виконано вимоги статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Нафтогазобладнання» не погодилось з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити скаргу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована обставинами, на які заявник посилався у тексті скарги на дії приватного виконавця та у апеляційній скарзі під час оскарження постановленої судом першої інстанції ухвали.

Зазначив, що судами не надано належної оцінки договору про проведення оцінки майна від 25 серпня 2018 року, який доводить, що висновок та встановлена ринкова вартість майна і звіт про оцінку та ринкову вартість майна складені ПП «КК «Агро-експерт», як суб`єктом оціночної діяльності, не в рамках виконавчого провадження, тобто в порушення процедури, яка встановлена Законом України «Про виконавче провадження», оскільки дата проведення оцінки 12 квітня 2018 року, дата завершення складання звіту 18 квітня 2018 року, а договір укладено 25 травня 2018 року, тобто після повного складання звіту суб`єктом оціночної діяльності.

Суди не врахували, що оцінка проводилась без укладення договору, який відсутній в матеріалах виконавчого провадження, без ознайомлення з об`єктом оцінки, вихідні дані використані за 2002 рік, висновок містить об`єкт оцінки, який боржником не зареєстровано в Державних реєстрах, а також вимірюється в одиницях кв. м, а об`єкти, які використовувались експертом для порівняння в куб. м.

В порушення вимог статей 18, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем передано одразу на реалізацію нерухоме майно, чим порушено порядок звернення на кошти та інше майно боржника, а також передано все зареєстроване майно за товариством в державному реєстрі речових прав, а не в обсязі, необхідному для задоволення вимог стягувача.

Судами не надано оцінки діям посадових осіб органу ДВС та тим обставинам, що в матеріалах виконавчого провадження наявні дві оцінки нерухомого майна з тотожною оцінкою - 5 502 000 грн, що вказує на те, що ідентифікований об`єкт нафтобаза не реєструється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, а реєструється в ДП Київський експортно-технологічний центр Держгіпромнагляду України, також до складу нафтобази не входять об`єкти, які описані державним виконавцем, згідно постанови від 09 листопада 2016 року (3 об`єкти).

Державний виконавець передав заявку на реалізацію майна від 20 квітня 2018 року без зазначення усіх необхідних даних, передбачених приписами 2 розділу ІІ Порядку та без необхідного переліку документів, які передбачені розділом ІІ пункту 3 Порядку.

При здійсненні підготовчих дій з метою проведення прилюдних торгів, посадові особи органу ДВС допустили порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на наведене, заявник вважає, що суди не встановили фактичні обставини справи та не врахували, що всі позовні вимоги стосуються нерухомого майна, а якщо це майно має статус нерухомого, то дослідження та оцінку діям державного виконавця потрібно починати з дослідження державних реєстрів права власності чи речових прав нерухомого майна. Єдиний реквізит майна, який не може бути тотожнім в державних реєстрах, це його реєстраційний номер, але суди таких обставин не досліджували, не встановлювали і не надали оцінку.

Зазначення в рішеннях суду процесуальних документів державного виконавця в рамках виконавчого провадження не може вважатися встановленою обставиною.

Апеляційний суд помилково послався на те, що визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин, а лише відображає зроблені суб`єктом оціночної діяльності дії стосовно своєї практичної діяльності.

Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскарження оцінки майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18).

З приводу передачі майна на реалізацію та проведення їх торгів судами не враховано, що згідно з вимогами частин першої та третьої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

До предмета дослідження в даній справі належало дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувану та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7).

Разом із тим порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна, тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статей 55, 85 цього Закону).

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12 (провадження № 14-194цс18), проте цих висновків судами попередніх інстанцій не враховано.

Суди також не врахували оспорення торгів на загальних підставах, зокрема з підстав реалізації майна за оцінкою, яка не відповідає вимогам законодавства. Апеляційний суд в порушення принципу об`єктивності та всебічності при дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про доведеність правомірності дій відповідачів та відсутності доказів у позивача. При цьому суди не врахували, що докази та обставини, на які посилаються відповідачі, не були доведені.

Суди мали перевірити, чи буде досягнуто в даній конкретній справі необхідної рівноваги в разі примусової реалізації майна, визначена ціна якого в рази вища від боргу, який підлягає стягненню, чи не покладе на заявника особистий і надмірний тягар, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, заперечує проти доводів заявника та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

27 березня 2015 року стягувач ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулося до ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/26414/13-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 18 квітня 2014 року.

31 березня 2015 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 18 квітня 2014 року про солідарне стягнення з ТОВ «Нафтогазобладнання» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит» в особі «Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості на загальну суму 5 860 725,59 грн.

31 березня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ТОВ «Нафтогазобладнання».

09 листопада 2016 року державним виконавцем Рокитнянського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області винесено постанову про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29 листопада 2016 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, відповідно до якої для проведення оцінки з визначення ринкової вартості арештованого комплексу призначено оцінювача - ПП «Консалтингова група «Агро-Експерт», в особі ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 12 квітня 2018 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «Нафтогазобладнання», ОСОБА_2 , ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження.

Замінено сторону стягувача по виконанню рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року у цивільній справі № 755/26414/13-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Нафтогазобладнання», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні щодо боржника ТОВ «Нафтогазобладнання».

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

18 квітня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності ПП «Консалтингова група «Агро-Експерт» складено звіт про незалежну оцінку вартості майна, відповідно до якого ринкова вартість нерухомого майна - комплексу будівель ти споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 12 квітня 2018 року становить - 5 502 000 грн.

19 квітня 2018 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві направлено на адресу боржника та стягувача висновок з незалежної оцінки майна, а саме: комплексу будівель та споруд, власником якого є ТОВ «Нафтогазобладнання»

20 квітня 2018 року начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві оформлено заявку на реалізацію арештованого майна, направлену ДП «Сетам», у якій зазначено форму реалізації майна - шляхом проведення електронних торгів; найменування майна - комплекс будівель і споруд; відомості про майно - нерухоме майно; відомості про зберігання майна - зберігач ОСОБА_4 ; адреса офіційної електронної пошти відділу державної виконавчої служби - . До заявки додано копію виконавчого провадження.

Листом від 25 квітня 2018 року ДП «Сетам» повідомило орган ДВС та сторони виконавчого провадження про відомості щодо реалізації майна шляхом проведення електронних торгів, в тому числі день та час їх проведення та початкову вартість ціни продажу майна.

24 травня 2018 року складено протокол проведення електронних торгів, за яким торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження», або Закон №1404-VIII), тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмійстатті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України, зокрема Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2015 року №2710/5 (далі - Порядок).

Розділом ІІ Порядку передбачено, що реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Якщо вартість майна боржника визначено в рішенні суду, виконавець передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення визначення вартості чи оцінки такого майна, крім рішень про конфіскацію майна.

Вартість майна, визначена у звіті про оцінку майна, є дійсною на період реалізації арештованого майна.

Датою передачі майна на реалізацію вважається дата внесення в Систему інформаційного повідомлення про електронні торги (торги за фіксованою ціною).

Організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі,якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.

Для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання (частина перша статті 20 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Під час розгляду справи заявник не довів належними та допустимими доказами порушення державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві та начальником вказаного органу ДВС процедури передачі арештованого майна на реалізацію.

Установивши, що вказані посадові особи відділу ДВС при призначені оцінювача та передачі арештованого майна на реалізацію діяли в межах наданих їм повноважень та з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема статті 13 цього Закону, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні вимог скарги про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця та начальника відділу ДВС щодо передачі майна на реалізацію.

Приватне підприємство «Консалтингова група «Агро-Експерт», як оцінювач, залучений постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві від 29 листопада 2016 року, що відповідає положенням частини першою статті 13, статті 20 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, звіт про оцінку майна та висновок про встановлення його ринкової вартості складено суб`єктом оціночної діяльності в рамках виконавчого провадження, і такі висновки судів не спростовуються посиланнями заявника на те, що договір з оцінювачем укладено 25 травня 2018 року, тобто після проведення оцінки - 12 квітня 2018 року (дата завершення складання звіту - 18 квітня 2018 року), а отже звіт складено поза межами виконавчого провадження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що дії державного виконавця щодо оцінки майна відповідали положенням частин першої - третьої, п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд врахував, що у своїй діяльності суб`єкт оціночної діяльності є самостійним, а тому виконав ець жодним чином не може впливати на порядок проведення оцінки майна.

Залучивши суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна, державний виконавець діяв відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» та, відповідно до положень цього ж Закону, має визначити ціну продажу майна згідно зі складеним звітом про оцінку майна.

Вимоги про визнання незаконною та скасування постанови від 29 листопада 2016 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності заявник не заявляв, доказів, які б свідчили про його звернення до виконавця з відповідними заявами про незгоду з результатами визначення вартості майна, зазначеного у даному звіті та виконавцем відмовлено у рецензуванні звіту, не надав.

Таким чином, встановивши відсутність доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки нерухомого майна, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги у цій частині.

Щодо посилань заявника на те, що вартість об`єкту оцінки є заниженою, Верховний Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

За змістом статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Необ`єктивна оцінка це оцінка, яка ґрунтується на явно неправдивих вихідних даних, навмисно використаних оцінювачем для надання необ`єктивного висновку про вартість об`єкта оцінки (абзац чотирнадцятий пункту 3 Національного стандарту № 1).

Неякісна (недостовірна) оцінка - оцінка, проведена з порушенням принципів, методичних підходів, методів, оціночних процедур та (або) на основі необґрунтованих припущень, що доводиться шляхом рецензування (абзац п`ятнадцятий пункту 3 Національного стандарту № 1).

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону (частина друга статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Рецензування звіту з оцінки є законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки.

Під час розгляду справи заявник не довів належними і допустимими доказами факту заниження вартості об`єкта оцінки, а також не доведено підстав, які відповідно до Національного стандарту № 1 підтверджують необ`єктивність та неякісність (недостовірність) оцінки, проведеної у звіті про незалежну оцінку вартості майна від 18 квітня 2018 року.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що визначення вартості майна боржника проведено з дотриманням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», постанови Кабінету Міністрів України № 1891 «Про затвердження Методики оцінки майна», Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна».

Наявність у матеріалах виконавчого провадження двох висновків з ідентичною вартістю об`єкта оцінки - 5 502 000 грн, не доводить заниження ціни на об`єкт. Також не доводить заниження вартості об`єкту оцінки й посилання заявника на використання оцінювачем для порівняння об`єктів нерухомості, площа яких зазначена не в тих одиницях виміру, що об`єкт, який оцінюється.

Заявником не надано суду належних доказів, які б ставили під сумнів звіт про оцінку майна та висновок про його вартість, який перебуває в матеріалах справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги заявника, апеляційний суд правильно виходив з того, що не може бути визнана судом недійсною оцінка з підстав включення до неї об`єктів, які в установленому порядку не зареєстровані, оскільки ці доводи не свідчать про порушення прав скаржника, та не доводять визначення оцінювачем невірної вартості об`єкта в цілому. У випадку, якщо до описаного, арештованого та оціненого майна, включено майно, яке не належало боржнику на праві власності, власник такого майна має право звернутись до суду з вимогами про виключення такого майна з акту опису. Проте це не дає підстави для визнання незаконною та скасування звіту про оцінку майна.

Доводи касаційної скарги про порушення вимог статей 18, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що виконавцем передано одразу на реалізацію нерухоме майно, чим порушено порядок звернення на кошти та інше майно боржника, а також передано все зареєстроване майно за товариством в державному реєстрі речових прав, а не в обсязі необхідному для задоволення вимог стягувача, є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної скарги перевірив та спростував з посиланням на матеріали виконавчого провадження, за якими державними виконавцями постановлювались відповідні постанови і щодо виявлення та арешту рухомого майна боржника в тому числі і грошових коштів. Після того, як таке майно не було виявлено та арештовано в достатньому обсязі для стягнення всієї суми боргу, державні виконавці правомірно звернули стягнення на нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні скарги в частині визнання незаконною та скасування заявки на реалізацію арештованого майна, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з їх безпідставності, оскільки встановив, що заявка на реалізацію арештованого майна повністю відповідає вимогам пункту 2 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року за № 2831/5.

Доводи касаційної скарги, що вартість переданого на реалізацію майна перевищувла суму боргу, є необґрунтованими, оскільки за умови доведеності факту, що вартість реалізованого майна на час звернення стягнення перевищувала суму боргу, права боржника підлягають захисту шляхом компенсації різниці у вартості майна, а не шляхом визнання дій неправомірними та скасування звіту оцінки.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №1421/5229/12 (провадження №14-194цс18) та у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15, оскільки у цих справах вирішувались спори щодо оскарження прилюдних торгів, які розглядались в порядку позовного провадження.

У справі, яка переглядається, боржник, в порядку оскарження дій виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення за правилами VІІ ЦПК України, оскаржив дії та бездіяльність державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію, в тому числі оцінку майна, проведену в межах виконавчого провадження.

Тобто, у наведених вище справах, різні підстави звернення до суду, різний предмет спору, фактичні обставини, а також різне нормативно-правове регулювання.

Посилання у касаційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18), відповідно до якого визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду, тому оскарження оцінки майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки у справі, яка переглядається оцінка майна оскаржувалась саме в порядку оскарження дій (бездіяльності) виконавців за правилами судового контролю за виконанням судового рішення і вимоги поданої заявником скарги щодо оцінки майна розглянуті судами по суті, що узгоджується із наведеними у вказаній постанові висновками та відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №308/12150/16 (провадження №14-187цс19).

Посилання апеляційного суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі 914/881/17 (провадження №18-18гс18), висновок у якій стосується спору щодо визнання недійсним звіту про оцінку майна, що розглядався в порядку позовного провадження, не призвело до неправильних висновків у справі щодо вирішення вимог скарги в частині оцінки майна, які, як зазначено вище, розглянуто судами по суті та відмовлено за необґрунтованістю і недоведеністю.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про помилковість посилань апеляційного суду на те, що визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин, а лише відображає зроблені суб`єктом оціночної діяльності дії стосовно своєї практичної діяльності, не спростовуються правильність висновків судів та не є підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про неправомірність дій державного виконавця при передачі на реалізацію арештованого майна боржника у виконавчому провадженні, в тому числі щодо оцінки цього майна. Проте, такі доводи були перевірені судами попередніх інстанцій і з урахуванням встановлених обставин спростовані під час розгляду справи.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та вдаватися до встановлення обставин справи.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазобладнання» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко