Справа № 310/8936/21
РІШЕННЯ

Іменем України

27 вересня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Дубровської Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Гоноболіної О.І.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за заявою ОСОБА_4 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 та покласти на нього обов`язки: заборонити перебувати в місці проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити перебувати в місці роботи заявниці, а саме: «Сімейна клініка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити наближатися до заявниці на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця її проживання та місця її роботи; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке йому невідоме, переслідувати заявницю та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести із заявницею листування, телефонні переговори, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заявлених вимог заявниця зазначила, що з 2000 року вона та ОСОБА_2 знаходяться в зареєстрованому шлюбі. З початку 2021 року, у неї з ОСОБА_2 почали погіршуватися сімейні стосунки, почали виникати сварки, які переростали у конфлікти, під час яких ОСОБА_2 поводився агресивно, підвищував голос, нецензурно висловлювався в її адресу і робив це при їхніх спільних дітях, штовхав її, погрожував фізичною розправою. 27 травня 2021 року ОСОБА_2 наніс їй тілесні ушкодження, що змусило її виїхати з будинку де вони проживали, бо вона побоювалася за своє життя і життя своїх дітей. За цим фактом підрозділом дізнання Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування. Також, наразі, Бердянський міськрайонний суд Запорізької області розглядає адміністративну справу (№ 310/4732/21) за протоколом складеним відносно ОСОБА_2 за ознаками адміністративного правопорушення, скоєного ним відносно неї, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (домашнє насильство). Також, у провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебувають цивільні справи про розірвання шлюбу між ними, розподіл спільно нажитого майна подружжя, вселення. На сьогоднішній день ОСОБА_2 погрожує, що відбере у неї дітей, так як вона наразі не може проживати у належному їм на праві спільної сумісної власності будинку, налаштовує проти заявниці їхнього сина, погрожує, що забере належне їм на праві спільної сумісної власності майно, постійно приходить за місцем роботи, погрожує її працівникам, порушує нормальний режим роботи належної їй медичної клініки. У період часу з 12.07.2021р. по 21.07.2021р., 04.08.2021р., ОСОБА_2 заблокував роботу належного заявниці медичного центру «Сімейної клініки «Nadia». 12.07.2021р., 04.08.2021р., 11.09.2021р. в поліцію подані заяви від співробітників клініки про перешкоди у роботі медичного центру (порушення провадження професійної діяльності). За цим фактом підрозділом дізнання Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування по ч.1 ст.356 КК України (самоправство). ОСОБА_2 завдає матеріальної шкоди, телефонує, пише їй образливі смс повідомлення та фото, в яких не тільки висловлює погрози та нецензурну лайку, а і зазначає, що це все, що відбувається буде продовжуватися роками. Вона побоюється за своє життя і професійну репутацію, оскільки, ОСОБА_2 перешкоджає провадженню її професійної діяльності, неодноразово пошкоджуючи майно клініки, зриваючи роботу клініки, перешкоджає їй із дітьми проживати у спільному будинку, у зв`язку з чим, вимушена переховуватися і проживати в іншому місті. На підставі наведеного, з підстав, встановлених ст.26 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству, просить задовольнити заяву.

Ухвалою судді від 24.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання в порядку окремого провадження, за участі заявниці, її представника та заінтересованої особи.

У судовому засіданні представник заявниці адвокат Петровська В.М. вимоги заяви підтримала, надала пояснення на підтвердження викладених обставин, вважає заборони, які просить вжити стосовно заінтересованої особи пропорційним засобом втручання у його конституційні права. Крім того, 24.09.2021 від представника заявниці адвоката Петровської В.М. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, які не були додані до заяви.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Дон В.О. заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_4 з підстав, викладених у відзиві від 27.09.2021. У відзиві на заяву представник ОСОБА_2 адвокат Дон В.О. вказує на те, що фактично між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_4 є непорозуміння стосовно належного їм майна, оскільки остання намагається позбавити його права користування та володіння належним йому майном. Звернув увагу на те, що обставини, які викладені у заяві, не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суду пояснили, що є робітниками медичного центру «Сімейна клініка «Nadia». Керівником клініки є ОСОБА_4 , яка здійснює свою діяльність на території України. Вона періодично з`являється у м. Бердянську, так як проживає у іншому місті, чи то у м. Київ, чи то у м. Житомир, але у м. Бердянську фактично не проживає. Діяльністю клініки здебільшого керує у телефонному режимі. Особисто вони не бачили, щоб ОСОБА_2 вчиняв будь-яке насильство по відношенню до своєї дружини ОСОБА_4 . Про те, що між подружжям відбуваються сварки та конфлікти їм відомо зі слів заявниці. Одного разу ОСОБА_2 приходив у клініку, дійсно був конфлікт з працівниками клініки, але в цей день ОСОБА_4 там не було.

Заслухавши пояснення представника заявниці, заінтересовану особу та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 15.01.2000 знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.10.2001, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 03.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В., ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками, у рівних частках кожний, житлового будинку АДРЕСА_3 .

З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185482183 від 21.10.2019 вбачається, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частини вбудованого триповерхового приміщення консультаційної поліклініки за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії Договору оренди нежитлового приміщення від 31.10.2020, ОСОБА_2 передав в оренду ФОП ОСОБА_4 1/2 частину вбудованого триповерхового приміщення консультаційної поліклініки за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого він є.

Ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 задоволено скаргу адвоката Дон В.О. в інтересах ОСОБА_2 та зобов`язано уповноважену особу Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 від 19.07.2021 про те, що невідомі особи шляхом підробки документів, а саме договору оренди, заволоділи приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , та чинять перешкоди у користуванні ним.

З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000448 вбачається, що 08.06.2021 за заявою ОСОБА_4 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України про те, що 27.05.2021, приблизно 17.10 год., невстановлена особа, знаходячись в будинку АДРЕСА_3 , спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_4 , чим завдала останній фізичного болю. Остаточного рішення у кримінальному провадженні не прийнято.

З копії протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, вбачається, що 27.05.2021 о 15-50 годині за адресою АДРЕСА_1 , вчинив відносно дружини ОСОБА_4 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, причинив фізичну біль, цими діями могла бути заподіяна шкода психологічному та фізичному здоров`ю ОСОБА_4 . Остаточного рішення у справі про адміністративне правопорушення не прийнято.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Порядок розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України, а відповідні правовідносини Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`ю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Вказаною статтею також визначено, що кривдник це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Згідно п.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

У відповідності до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису,суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3 ст. 26 цього Закону).

При цьому, суду не доведено вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного чи будь-якого іншого характеру відносно дружини ОСОБА_4 .

Звернення ОСОБА_4 з відповідними заявами до поліції, складення відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП не можна вважати належним та допустимим доказом з огляду на не підтвердження притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000448 від 08.06.2021 не вбачається, що кримінальне провадження за ч.1 ст. 125 КК України відкрито саме відносно ОСОБА_2 , оскільки у ньому зазначено про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_4 спричинено невстановленою особою. Станом на час розгляду справи остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято. З огляду на вказане витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000448 від 08.06.2021 не можна вважати належним та допустимим доказом.

Посилання на неодноразові звернення заявниці до органів поліції з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства та нанесення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, до показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд ставиться критично, оскільки останні у судовому засіданні пояснили, що особисто не бачили та не чули, щоб ОСОБА_2 вчиняв відносно ОСОБА_4 будь-яке насильство. Про конфлікт між подружжям знають лише зі слів ОСОБА_4 . До того ж, показами свідків встановлено, що ОСОБА_4 у м. Бердянську фактично не проживає.

Таким чином матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство відносно заявниці у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявність неприязних стосунків між подружжям не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Оскільки ОСОБА_10 чи її представник адвокат Петровська В.М. не надали беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_11 домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Однак, як вже було визначено раніше, суду не надано доказів вчинення ОСОБА_2 дій, протиправність яких легітимізує втручання держави, і є пропорційним обмеженню прав.

Відповідно до ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 294, 350-1-350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя Н. М. Дубровська