Постанова

Іменем України

04 березня 2021 року

м. Київ

справа № 375/1817/18

провадження № 61-15677св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне комерційне підприємство Рокитнянської районної ради Київської області «Рокитнянська центральна районна лікарня»

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року у складі судді Нечепоренка Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального комерційного підприємства Рокитнянської районної ради Київської області «Рокитнянська центральна районна лікарня»(далі - ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня») про оскарження неправомірних дій та бездіяльності адміністрації та медичного персоналу ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня», відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2014-2015 роках, виконуючи громадянський обов`язок він приймав участь у бойових діях на Сході України, де був неодноразово контужений, внаслідок чого йому була встановлена 3 група інвалідності, видано довідку медико-соціальної експертної комісії від 30 листопада 2015 року № 0205521 з висновком, що захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він у 2016 році отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 150 прожиткових мінімумів, а саме - 206 700,00 грн.

У 2017 року стан його здоров`я став погіршуватися, у зв`язку із чим він неодноразово звертався за медичною допомогою до лікаря психіатра ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня», де йому призначалося лікування.

13 листопада 2017 року він звернувся до ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня» із письмовою заявою про проведення переогляду групи інвалідності, але протягом встановленого терміну не був поінформований про результати його звернення та не отримав роз`яснення порядку направлення пацієнтів для проходження медико-соціальної експертизи, чим був порушений Закон України «Про звернення громадян» та ряд інших законів.

Внаслідок неналежного реагування працівників лікарні на його звернення, він лише 12 лютого 2018 року зміг пройти медичне обстеження лікарсько-консультативною комісією відповідача, а 15 лютого 2018 року здійснено огляд медико-соціальною експертною комісією із встановленням йому 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Зважаючи на зміну групи інвалідності, позивач звернувся до Міністерства оборони України з проханням здійснити доплату одноразової допомоги, яку він отримав у 2016 році, однак комісією йому було відмовлено у задоволенні цих вимог через те, що 2 група інвалідності була встановлена після спливу дворічного строку з часу отримання первинної інвалідності, який є законодавчо обмеженим для здійснення доплат.

Таким чином вважав, що неналежне виконання адміністрацією лікарні (її головним лікарем, службовими та посадовими особами, уповноваженими відповідно до посадових інструкцій забезпечувати розгляд звернень громадян та надавати медичну допомогу) своїх обов`язків не дозволило йому своєчасно звернутися до уповноважених органів для вирішення питання про отримання доплати до одноразової грошової допомоги, чим йому було завдано майнової шкоди на суму 273 300,00 грн, що є різницею між сумою грошової доплати, яку він міг отримати у зв`язку із зміною групи інвалідності - 480 000,00 грн, та сумою, яку він отримав у 2016 році у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності - 206 700,00 грн.

Крім того, посилаючись на те, що під час спілкування з працівниками лікарні він постійно відчував зверхнє зневажливе ставлення до себе, що завдавало йому емоційних хвилювань, а дії відповідача щодо ігнорування його звернень були непрофесійними, умисними та спрямованими на затягування розгляду його питання, позивач вказував, що йому було завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 5 000,00 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вини адміністрації лікарні в тому, що він пропустив дворічний строк звернення за призначенням доплати одноразової допомоги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що дії відповідача були неправомірними та стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати грошову доплату у зв`язку із зміною групи інвалідності. Крім того, позивачем всупереч вимог частини першої статті 81 ЦПК України не доведено наявності передбачених законом підстав (стаття 1167 ЦК України) для відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не досліджені зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); судами необґрунтовано відхилені його клопотання про встановлення обставини щодо правомірності бездіяльності працівників адміністрації та медичного персоналу Рокитнянської центральної районної лікарні в частині не направлення позивача на МСЕК (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано заяви та клопотання позивача щодо дослідження доказів та встановлення обставин відносно моменту виникнення права у позивача на отримання відповідної доплати до раніше отриманої одноразової допомоги, оскільки він звернувся до медичного закладу в межах дворічного строку, однак висновок МСЕК був наданий поза межами вказаного періоду. Суди не встановили обставин правомірності дій або бездіяльності посадових та службових осіб у відповідності до закону, посадових інструкцій, підзаконних нормативно-правових актів в галузі органів центральної влади, оскільки саме лікар зобов`язаний був роз`яснити позивачу необхідність самостійного звернення із заявою про зміну групи інвалідності, з огляду на діагноз пацієнта. Судами не взято до уваги відповідь адміністрації ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня» від 01 червня 2018 року № 786, якою останній визнав звернення позивача 13 листопада 2017 року про зміну групи інвалідності та надання йому телефонної, а не письмової відповіді.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що позивач не звертався до ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня» з письмовою заявою з вимогою проведення перегляду його групи інвалідності, а також не викладав такої вимоги й в усному зверненні на прийомі посадової особи лікарні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 375/1817/18 з Рокитнянського районного суду Київської області.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває на обліку з 22 вересня 2015 року у лікаря-психіатра ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня», а 30 листопада 2015 року визнаний інвалідом 3-ї групи, захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до лікаря з різних питань: лікування, отримання сертифіката для проходження служби в армії за контрактом, отримання зброї, тощо.

13 листопада 2017 року ОСОБА_1 прийшов до приймальні головного лікаря ККП «Рокитнянська центральна районна лікарня» з приводу переоформлення групи інвалідності, проте головний лікар був відсутній і секретар Муковоз В. М. порекомендувала йому написати письмову заяву.

15 листопада 2017 року лікар-психіатр Дідовська О. Т., пацієнтом якої є ОСОБА_1 , зробила запис в амбулаторній картці позивача про його відвідування лікарні 13 листопада 2017 року, зателефонувала йому і роз`яснила порядок проведення переогляду групи інвалідності, зокрема, щодо необхідності звернутися до КЗ КОР «КОПНА №2», однак він відмовився звертатися в психоневрологічний заклад. Факт телефонної розмови позивач не заперечував.

12 лютого 2018 року ОСОБА_1 за власною ініціативою пройшов медичне обстеження лікарсько-консультативною комісією відповідача, а 15 лютого 2018 року - огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було встановлено 2 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Зважаючи на зміну групи інвалідності та на підставі статті 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся до Міністерства оборони України з проханням здійснити доплату одноразової допомоги, яку він отримав у 2016 році, однак 30 березня 2018 року комісією було відмовлено у задоволенні його вимог на підставі того, що 2 група інвалідності була встановлена ОСОБА_1 після спливу дворічного строку з часу отримання первинної інвалідності, який є законодавчо обмеженим для здійснення доплат (3-я група інвалідності позивачу була встановлена 30 листопада 2015 року, відповідно строк закінчився 30 листопада 2017 року).

Позивач, вважаючи, що саме з вини працівників відповідача він не отримав доплату одноразової допомоги, передбачену положеннями статті 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив стягнути з відповідача 273 300 грн збитків у вигляді упущеної вигоди (стаття 22 ЦК України) та 5 000,00 грн моральної шкоди (стаття 1167 ЦК України).

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року по справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18) зазначено, що «тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем, що дії відповідача були неправомірними і що він не отримав доплату одноразової допомоги, передбачену положеннями статтею 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з вини відповідача. Зокрема, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що 13 листопада 2017 року ним було подано відповідачу письмову заяву про бажання пройти переогляд групи інвалідності та роз`яснення порядку переогляду, яка б була прийнята уповноваженою на це особою. Записи в амбулаторній книжці позивача, вчинені лікарем-психіатром, про його відвідування лікарні 13 листопада 2017 року, подальше листування відповідача з позивачем та органами прокуратури, не відповідають критеріям допустимості та достовірності та не підтверджують позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на недоведеність факту звернення позивача до відповідача із заявою про роз`яснення порядку переогляду групи інвалідності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дій відповідача щодо несвоєчасного розгляду заяви позивача та реагуванні на неї у встановлений законом спосіб.

Якщо ж неодержання особою очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самої особи, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню.

Оскільки позивачем не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати грошову доплату у зв`язку із зміною групи інвалідності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав до задоволення вимог позивача про визнання цих дій неправомірними та стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 273 300,00 грн.

Правильними є й висновки судів в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем всупереч вимог частини першої статті 81 ЦПК України не доведено наявності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко