Провадження № 2/752/2475/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

19 січня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, -

в с т а н о в и в:

у червні 2020 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 :

- суму заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 53 186,19 грн.;

- суму заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 29662,86 грн.;

- суму інфляційних втрат на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 4 313,98 грн.;

- суму інфляційних втрат на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 068,66 грн.;

- суму 3-х відсотків річних на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 2 038,98 грн.;

- суму 3-х відсотків річних на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 1 795,87 грн. та суму судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01.07.2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , власником квартири АДРЕСА_2 у якому є ОСОБА_1 .

Вказало, що ОСОБА_1 споживає послуги, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті за них, у зв`язку з чим в останнього утворилась заборгованість, загальний розмір якої за період з грудня 2016 року по квітень 2020 року.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 07.07.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 15.10.2020 року (а.с. 16-17).

15.10.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 19.01.2021 року (а.с. 24).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні. Свою позицію мотивував тим, що позивачем не доведено як підстави його вимог, так і їх наявність та розмір. До того ж, просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Позивач відповідь на відзив не подав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до положення ст. ст. 319, 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені ЦК.

Згідно ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) приватного житлового фонду покладено на власника.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У ч. 1 ст. 19Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630.

Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загально будинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Відповідно до п. 18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно із п. 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.

Згідно із п. 30 Правил, споживач зобов`язаний: 1) оплачувати послуги в установлені договором строки; 2) забезпечувати доступ до мережі, арматури, квартирних засобів обліку, розподільчих систем представника виконавця за наявності в нього відповідного посвідчення: для ліквідації аварій - цілодобово; для встановлення і заміни санітарно-технічного та інженерного обладнання, проведення технічного і профілактичного огляду, зняття контрольних показників квартирних засобів обліку - згідно з умовами договору; 3) дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; 4) забезпечувати цілісність квартирних засобів обліку та не втручатися в їх роботу; 5) у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі; 6) виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу у грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовими зобов`язаннями.

Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, Верховного Суду у складі колегії судів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 року у справі № 211/3347/18.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Вказане встановлено рішенням Голосіївського районного суду м Києва від 25.09.2017 року, котре за даними ЄДРСР набрало законно сили, задоволено позов ТОВ «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду, в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 01.07.2014 року є виконавцем послуг з постачання центрального опалення та гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, вказане не доведено належними та допустимими доказами.

Відповідач, заперечуючи проти пред`явлених вимог, надав договір № А/39 від 15.05.2007 року про участь у витратах та утримання будинку та прибудинкової території, у додатку до якого визначено розрахунок щомісячного платежу за обслуговування та ремонт будинку, комунальні послуги, серед яких опалення та гаряче водопостачання. За умовами вказаного договору саме ТОВ «Ліко-Житлосервіс» як виконавець наданих відповідачу житлово-комунальних послуг, виставляв на оплату рахунки за надані послуги за відповідні періоди.

Як вбачається з матеріалів справи, через невиконання умов вказаного договору за відповідачем виникла заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2012 року по 30.06.2016 року, котру рішенням Голосіївського районного суду м Києва від 25.09.2017 року, котре за даними ЄДРСР набрало законно сили, на задоволення вимог ТОВ «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги було стягнуто в повному обсязі.

Позивачем не надано доказів тому, що між ним і ТОВ «Ліко-Житлосервіс» існують будь-які договірні відносини щодо передання прав та обов`язків виконавця за укладеним договором№ А/39 від 15.05.2007 року, і позивач жодним чином в ході розгляду справи, не обґрунтував вимог про стягнення боргу за надані послуги саме на його користь, з огляду на виставлення рахунків для сплати ТОВ «Ліко-Житлосервіс», зокрема, в період з 01.07.2014 року по 30.06.2016 року, тобто у період, як зазначає позивач, коли саме він був виконавцем послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, на думку суду, позивачем не надано доказів щодо перебування будинку АДРЕСА_4 на утриманні та обслуговуванні ТОВ «Теплопостачсервіс» як з 01.07.2014 року, так і в період, за який останній просить стягнути заборгованість

Договір між сторонами у справі також не укладено.

Своїм право на подання відповіді на відзив на позов, у котрому відповідач заперечив факт надання послуг ТОВ «Теплопостачсервіс», позивач не скористався та не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача.

Крім того, позивачем не надано й доказів щодо правильність розрахунку тарифів, правильності розрахунку заборгованості.

На думку суду, при розгляді справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу) та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з існуючими тарифами та перевірка не тільки розрахунку заборгованості, а й доказів надання комунальних послуг.

Аналізуючи зміст довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та гаряче водопостачання за період з 01.12.2016 року по 20.04.2020 року, згідно якої заборгованість відповідач за вказаний період становить 82 849,05 грн., суд приходить до висновку, що такий не є беззаперечним доказом наявності у відповідача заборгованості по оплаті послуг у зазначеному позивачем розмірі за період з 01.12.2016 року по 20.04.2020 року.

Суд приходить до висновку про те, що ТОВ «Теплопостачсервіс», всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності суми заборгованості по оплаті послуг, про стягнення якої звернувся позивач до відповідача.

В матеріалах справи розрахунки заборгованості по оплаті послуг відсутні, інформація, за які конкретно надані послуги проводилось нарахування, дані про формування тарифу, а також його складові, вартість кожної з наданих послуг.

Відсутність зазначеної інформації в долученому до справи розрахунку заборгованості унеможливлює перевірку правильності нарахування заборгованості відповідача, а також за відсутності доказів надання будь-якої з цих послуг - можливість розрахувати заборгованість за житлово-комунальні послуги.

Крім того, з довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та гаряче водопостачання вбачається про існування судового наказу від 06.02.2017 року у справі № 752/113/17 на суму 12 120,98 грн.

Останній в розпорядження суду не наданий.

Отже, на думку суду, що довідка про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та гаряче водопостачання не є належним та допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості у вказаному позивачем розмірі.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ТОВ «Теплопостачсервіс» про стягнення заборгованості з централізованого опалення та послуг з постачання гарячої води, і, як наслідок, похідні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних також задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідно до ч. 4 цієї ж статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за його недоведеністю, застосуванню наслідки пропуску позовної давності не підлягають.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 509, 525, 526, 549, 550, 551, 611, 625 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко