Єдиний унікальний номер: 379/47/20
Провадження № 2/379/36/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Гопкало О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, просить суд скасувати наказ генерального директора Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» № 78 від 28.11.2019 про звільнення з роботи ОСОБА_2 у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_2 на посаді охоронника Департаменту охорони в Українсько-польському спільному підприємстві «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА»; стягнути з Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що 15 липня 2019 року на підставі наказу генерального директора Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» № 44 від 12.07.2019 вона була прийнята на посаду охоронника Департаменту фізичної охорони. 28 листопада 2019 року на підставі наказу генерального директора № 78 від 28.11.2019, вона була звільнена у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. При цьому, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позивачці жодним чином не було аргументовано, в чому саме виявилася невідповідність виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. В зв`язку з чим, вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, вважає їх необґрунтованими та недоведеними і такими, що не відповідають дійсності. Звертає увагу суду, що відповідач працює виключно з підприємствами державної форми власності. Усі угоди на надання послуг із замовникам укладаються у разі отримання перемоги під час участі в тендерах, які проводяться на підставі Закону України «Про публічні закупівлі» відповідно до якого, всі закупівлі проводяться в системі Прозоро. Набір працівників на вільні посади проводиться за допомогою подачі оголошень на сайтах Work.ua та Jobs.ua. 12 липня 2019 року до офісу підприємства приїхала позивачка зі своїм співмешканцем ОСОБА_3 з приводу працевлаштування охоронниками. Перед співбесідою позивачка заповнила анкету, в якій вказала, що має середню освіту і працювала охоронником в охоронному підприємстві «Атлант». Під час співбесіди позивачки з директором Департаменту фізичної охорони ОСОБА_4 та кадровим працівником ОСОБА_5 позивачка підтвердила достовірність наданої в анкеті інформації стосовно освіти та роботи охоронником і пообіцяла привезти всі необхідні документи в результаті прийняття позитивного рішення щодо прийому її на роботу. За підсумками співбесіди було рекомендовано прийняти позивачку на роботу за умови, що вона в двотижневий термін з моменту працевлаштування надасть до відділу кадрів всі необхідні документи, вказані в наданому їй переліку, зокрема, документ, що підтверджує набуття кваліфікації та документ про освіту. Свої зобов`язання, щодо надання документів позивачка не виконала. Тільки після численних нагадувань від директора департаменту фізичної охорони, кадрового працівника, старших (кураторів) на об`єкті охорони «Національний музей народної архітектури та побуту України», позивачка поступово надала довідку МВС України серії ІІА № 1505243 від 15.10.2019 року, довідку з поліклініки КНП ТРР «Таращанська центральна районна лікарня» від 26.09.2019 року № 694, сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 2РРС № 355075 виданий 01.11.2019 року Київським обласним наркологічним диспансером (Васильківський р-н, смт. Глеваха) та медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 2ААЛ 991867 видану 01.11.2019 року КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне відділення» (Васильківський р-н, смт. Глеваха), яка не відповідає кваліфікаційним вимогам, на що було вказано позивачці. Документ про освіту не надала.

Крім того, керівництво підприємства звернулось з офіційним запитом до навчального закладу ПП «Фобос», послугами якого користується при підготовці персоналу охорони, стосовно мінімального переліку необхідних документів для проходження навчання за професією 5169 «Охоронник» рівень кваліфікації 1-4 розряд. В отриманій відповіді зазначено необхідність копії документу про попередню освіту (копії додаються). Тобто, як видно відповідних нормативно-правових актів, переписки з навчальним ладом, без повної або базової загальної середньої освіти почати навчання і підготувати фахівця у сфері охоронної діяльності неможливо.

Стосовно тверджень позивачки, що її при звільненні керівництвом підприємства не було запропоновано переведення на іншу роботу зазначає, що СП «Макрохем-Україна» надає послуги охорони Національному музею народної архітектури та побуту України. Керівництво підприємства при прийомі на роботу врахувало прохання позивачки і надало можливість працювати на даному підприємстві разом зі співмешканцем - ОСОБА_3 . Вказаний об`єкт є достатньо специфічним, а останнім часом на ньому проходили численні перевірки, що могло призвести до зустрічних перевірок СП «Макрохем-Україна». 11.11.2019 року від кадрового співробітника ОСОБА_5 керівництву підприємства була надана доповідна записка стосовно відсутності у позивача документа про освіту, що унеможливлює проходження ним навчання та отримання необхідної кваліфікації.

Враховуючи безвідповідальне ставлення позивачки до своїх обіцянок та зобов`язань надання документів про освіту та з метою мінімізації ризиків отримання штрафних санкцій або позбавлення ліцензії, в черговий раз даючи можливість залишитись працювати на підприємстві, убезпечуючи право позивачки на працю, 18.11.2019 року позивачці було запропоновано переведення її на аналогічну посаду із збереженням розміру заробітної плати в межах м. Києва тільки на єдино можливі об`єкти охорони - Національна академія наук України (пост № 2, контрольно-пропускний режим) або Державна установа «Інститут харчової біотехнології та геноміки Національної академії наук України» (пост № 1, центральна прохідна, контрольно-пропускний режим) на вибір з обов`язковим наданням документів про освіту в 10 денний термін. Окрім того, позивачці було гарантовано повернення на попередній об`єкт охорони після скінчення навчання та отримання відповідної кваліфікації. Для отримання консультацій і знайомства з умовами праці на вказаних об`єктах позивачці було надано номер телефону куратора ОСОБА_6 . Через декілька днів ОСОБА_6 доповів керівництву підприємства про те, що спілкувався з позивачем і отримав від неї категоричну відмову від запропонованих варіантів, через бажання працювати в одній зміні і на одному об`єкті охорони зі своїм співмешканцем ОСОБА_3 . Задовольнити такі вимоги позивачки не виявилось можливим, через те, що в Національній академії наук України, згідно дислокації, цілодобово, на різних постах задіяні 5 чоловік. Вільне місце було тільки на посту № 2. Всі інші пости охорони, на вимогу технічних та кваліфікаційних критеріїв тендерної документації та умов договору, мають бути укомплектовані співробітниками з відповідним досвідом та належної кваліфікації (на сьогоднішній день задіяні охоронники, які працюють на вказаному об`єкті від 8 до 14 років).

В Державній установі «Інститут харчової біотехнологїї та геноміки Національної академії України» задовольнити такі вимоги позивачки теж не виявилось можливим, через те, що у вказаній установі на відміну від поста № 1 пост № 2, це піший патруль із службовою собакою, комплектація якого передбачена лише особами, які пройшли відповідні навчання поводження із службовими собаками. Крім того, висування таких вимог, а тим паче їх задоволення роботодавцем, не передбачено діючим законодавством. 28.11.2019 року позивачка з`явилась в офіс підприємства і відмовилась від запропонованої пропозиції переведення на вказані об`єкти, підтвердивши причину відмови. Також, не зважаючи на надану обіцянку надати документ про освіту в 10 денний термін позивачка обіцяного не виконала, а причини вказала в пояснювальній записці від 28.11.2019 року. Надання керівництву підприємства пояснювальної від 28.11.2019 року про причини ненадання документів про освіту підтверджує її обізнаність з причинами і аргументацію і відповідності виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Враховуючи викладене, а саме систематичну неправду стосовно наявності документів про освіту, безвідповідальне відношення до виконання своїх зобов`язань відносно надання і обов`язкових документів при прийомі на роботу, а також категоричну відмову від запропонованого переведення на інший об`єкт охорони, керівництвом підприємства було прийнято рішення звільнити позивачку із займаної посади з 28.11.2019 року у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України.

У поданій відповіді на відзив позивачка зазначає, що уклавши трудовий договір та допустивши її до роботи, відповідач підтвердив відповідність позивача кваліфікаційним вимогам. Відповідач не вказав, не обґрунтував та не підтвердив належними доказами в чому полягає невідповідність позивачки кваліфікаційним вимогам, що саме стало підставою звільнення позивачки у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України та що про дані обставини відповідачу не було відомо під час прийняття на роботу. При цьому, відповідачем не надано доказів надання позивачці пропозиції про переведення, інформування про наявні посади, посадові обов`язки, заробітну плату. Також відповідачем не було надано доказів відмови позивачки від переведення на іншу посаду.

У поданих запереченнях позивач зазначає, що у своїй відповіді позивачка з відзиву робить висновок, що невідповідністю позивачки кваліфікаційним вимогам є несвоєчасне подання позивачкою документів про середню освіту. Однак це не відповідає дійсності, оскільки позивачка взагалі не надавала відповідачу ніяких документів стосовно будь-якої освіти. Навіть на даний час, копії документів про освіту, як доказ їх наявності у позивачки і безпідставності звільнення її відповідачем, позивачка не надає до матеріалів справи. Проте, при прийомі на роботу позивачка в анкеті зазначила, про наявність у неї документа про освіту та обіцяла найближчим часом його надати. Крім того, в анкеті позивачка зазначила, що до моменту працевлаштування у відповідача працювала в охоронній структурі, а відтак, у відповідача не було підстав брати під сумнів пояснення позивача та вважати, що позивачка на момент прийому на роботу не має документів про освіту. Але згодом, коли вже минув певний час, та чергова обіцянка, щодо надання документів у найкоротший термін не була виконана, стало вочевидь зрозуміло, що необхідних документів у позивачки немає, або ж вона з невідомих причин не хоче їх надати, через що у відповідача не було можливості провести професійне навчання позивачки аби вона мала можливість з подальшому працювати на займаній посаді. Щодо твердження позивачки про порушення відповідачем ч. 2 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ненаданням доказів надання позивачці пропозицій про переведення, інформування про наявні посади тощо, то дані обставини відповідач буде доводити за допомогою свідків.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Зазначила, що їй так і не було пояснено те, в чому полягає її недостатня кваліфікація. Працювала два тижні на роботі кожен день, два тижня знаходилась вдома. Табелю обліку робочого часу та довідки про заробіток за останні два місяці у неї відсутні і клопотань про їх витребування заявляти не буде. 25.11.2019 вони з чоловіком приїхали заступати на музей «Пірогово», однак їх не поставили, сказали чекати. Дали номер ОСОБА_7 , однак той в телефонній розмові повідомив, що жінок на об`єкт не потрібно, оскільки обхід проводиться з собаками. В той же день вона бачилася з начальником відділу кадрів ОСОБА_8 , привезла документ про середню освіту, однак в неї не взяли. До цього документ був у ОСОБА_9 , однак ключі від квартири були лише у сина, вона фізично не могла забрати документ. 25.11.2019 бухгалтер сказала, що ОСОБА_10 нема в офісі.

Представник відповідача ОСОБА_10 у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі. Пояснив, що в липні 2019 року на підприємство прийшла жінка для працевлаштування. Спілкувалися з нею ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Було прийнято рішення прийняти її на роботу, поставити на об`єкт музей. Вона з чоловіком хотіла разом працювати. Вони мали подати сертифікати нарколога та психіатра, довідку про несудимість, копії паспорту, коду і документ про кваліфікацію. У деяких працівників не весь пакет документів, але законодавство дозволяє проводити навчання в ході роботи, але для цього необхідні документи про освіту. Підприємство для навчання залучає фірму, у якої є ліцензія. Позивачкою при прийомі на роботу весь перелік документів наданий не був, обіцяла, що в процесі роботи привезе. Запевняла, що працювала в охоронній структурі «Атлант». Підприємство пішло на зустріч, однак, попередили, що протягом двох тижнів треба надати весь пакет документів. Він особисто приїжджав потім і нагадував про необхідність надання документів. Позивачка потім надала 15.10.2019 довідку МВС, медичну довідку та довідки нарколога та психіатра 01.11.2019. Але документ про освіту так і не було надано до моменту звільнення. На підприємстві малася бути зустрічна перевірка з музею, де працювала позивачка. У позивачки не було свідоцтва про присвоєння кваліфікації, або любого іншого документу про освіту, щоб можна було власними силами навчити, або присвоїти кваліфікацію. Він особисто розмовляв з позивачкою та її чоловіком. Позивачці дав телефон ОСОБА_7 , який працював на об`єкті - інститут геноміки. Потім йому ОСОБА_7 повідомив, що позивачка відмовилась, оскільки не хотіла працювати окремо від чоловіка. Пропозиція про переміщення на інший об`єкт була в усній формі. Для інших посад у позивачки не підходила кваліфікація. Якби 25.11.2019 позивачка привозила документ про освіту, його би прийняли.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона працює в кадровій службі СП «Макрохем-Україна». На 12.07.2019 була запрошена на співбесіду позивачка. З нею поспілкувалися, було прийнято рішення про її працевлаштування. Вона надала паспорт, трудову книжку, заяву. У неї при собі не було документа про освіту та медичних довідок. Позивачка сказала, що заступить на роботу та найближчим часом буде надано документи. Періодично позивачці нагадували про необхідність надання документів. 11.11.2019 свідком ОСОБА_5 була написана доповідна, що позивачка не надає документи та подала її на розгляді. Постало питання про звільнення. 28.11.2019 був наказ про звільнення. 28.11.2019 приїхала позивачка, їй вручили трудову книжку та наказ. В той же день позивачка написала пояснення, що не може привезти документи. 25.11.2019 позивачка їй документи про освіту не передавала, і взагалі в цей день вона позивачку не бачила. Прийняли позивчку на роботу, оскільки повірили їй на слово.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він працює начальником зміни в СП «Макрохем-Україна». В листопаді 2019 року йому зателефонував директор та попередив, що подзвонять працівники щодо переведення з об`єкту на об`єкт. Через день подзвонив чоловік позивачки, однак, їх новий об`єкт не влаштовував, оскільки вони хотіли працювати тільки разом. Однак, сказали, що подумають. Він не говорив, що жінка не може працювати на цьому об`єкті, однак, людина має бути з підготовкою, а в них її не було.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він працює директором департаменту охорони в СП «Макрохем-Україна». В липні 2019 року позивачка з чоловіком були прийняті на роботу. Підприємство надає претендентам на роботу перелік документів, в якому є і документ про освіту. Підприємство також надає можливість отримати кваліфікацію. Однак ні позивачка, ні її чоловік не надали документ про освіту, ігнорували. На об`єкті, де вони працювали, у співробітника має бути розряд охоронника. В листопаді 2019 їм запропонували перейти на більш простий об`єкт, з ними спілкувався ОСОБА_7 , однак вони відмовились, тому позивачка була звільнена. Він особисто і через старшого охоронника попереджував і постійно нагадував, що потрібно довезти документи. Однак, документ про освіту ніхто не надав.

Представник відповідача ОСОБА_13 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, прохала відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, правовий захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що 15 липня 2019 року на підставі наказу генерального директора Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» № 44 від 12.07.2019, ОСОБА_2 було прийнято на посаду охоронника Департаменту фізичної охорони (а.с.10).

28 листопада 2019 року на підставі наказу генерального директора Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» № 78 від 28.11.2019, ОСОБА_2 , охоронника Департаменту фізичної охорони, звільнено у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підстава: доповідна записка від 11.11.2019 (а.с.11).

Згідно доповідної записки ОСОБА_5 від 11.11.2019, адресованої генеральному директору СП«МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» ОСОБА_10 , ОСОБА_5 доводить до відома генерального директора те, що охоронник ОСОБА_2 , яка прийнята на роботу 15 липня 2019 року Наказ № 44 від 12.07.2019 року та охоронник ОСОБА_3 , який прийнятий на роботу 15 липня 2019 року Наказ № 45 від 12.07.2019 р., станом на сьогоднішній день не надали у відділ кадрів документів про освіту. Про необхідність подання вказаних документів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були особисто проінформовані при прийнятті на роботу та неодноразово в телефонному режимі. Ненадання необхідних документів пояснювали забудькуватістю та зобов`язувались передати найближчим часом. Відсутність вказаних документів унеможливлює проходження даними співробітниками навчання та отримання відповідної кваліфікації. Інформацію надано для відповідного реагування (а.с.28).

Як вбачається з пояснювальної записки ОСОБА_2 від 28.11.2019, остання документ про освіту не надала по причині того, що документ про освіту знаходиться в іншому місті, де проживає її син, а його вдома немає, оскільки він працює у м. Біла Церква. Як тільки стало можливим, документ забрала (а.с.29).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 24.12.2019 Таращанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, позивачка 24.12.2019 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , про що 24.12.2019 складено відповідний актовий запис № 116. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_3 » (а.с.98).

Згідно листа приватного підприємства «Фобос» від 27.01.2020 № 16, до переліку необхідних документів для проходження навчання за професією 5169 «Охоронник», рівень кваліфікації 1-4 розряд, входять: заява на ім`я директора, 1 та 2 стор. Паспорта (копія), копія РНОКПП, копію документу про попереднє освіту (любий, школа, ПТНЗ, ВНЗ тощо) (а.с.36).

24.02.2021 позивачкою надано до суду копію атестату про середню освіту № НОМЕР_2 , виданого 26.06.1985.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 вказано, що «згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина друга). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності».

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У статті 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Відповідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року справа № 654/941/17 провадження № 61-576сво18, підставою для розірвання трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України є саме виявлена невідповідність працівника займаній посаді. Якщо роботодавець, на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом. Виявленою невідповідністю у такому разі може бути неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію.

Суд вважає застосованим цей висновок у даній справі.

Відповідач свідомо призначив позивачку на посаду без надання всіх необхідних документів, в тому числі без документа про освіту.

Крім того, трудова книжка була надана в день прийняття на роботу, що не оспорюється сторонами, з якої відповідач дізнався про відсутність у позивачки досвіду роботи охоронцем. Тому доводи про зазначення позивачкою про довід роботи в охоронній сфері суд оцінює критично.

У позивачки наявний документ про освіту.

Як зазначено представником відповідача у судовому засіданні, що присвоєння кваліфікації можливе в ході роботи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.05.2018 року № 297/3092/15-ц, суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладених на нього трудових обов`язків, а від переведення на іншу роботу відмовився.

В той же час, стороною відповідача доказів неякісного виконання робіт, неналежного виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію, суду не надано.

Також суду не надано доказів відмови позивачки від переведення на іншу роботу. Показання свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні суд оцінює критично, оскільки вони є суперечливими. Так свідок пояснив, що запропонував позивачці перейти на інший об`єкт, однак, зазначив, що людина має бути з підготовкою роботи зі службовими собаками, а в позивачки її не було.

Довідку відповідача від 05.11.2020 про відсутність посад для переведення та штатний розпис від 02.01.2019 суд не вважає достатніми доказами для ствердження факту неможливості переведення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз системних приписів статті 235 КЗпП України, дає підстави дійти висновку про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 501/2316/15-ц.

Проте, суду не надано табель обліку робочого часу, відомостей про зарплату за останні два місяці до звільнення, отже неможливо визначити середньоденний заробіток. При цьому, позивачці неодноразово роз`яснювалося право на отримання правової допомоги, у тому числі, безоплатної, предмет доказування, а також право заявляти клопотання про витребування доказів та наслідки. Однак, після роз`яснення, позивачкою неодноразово було зазначено про відсутність будь-яких клопотань.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому вважає за необхідне у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 40 ч. 1 п. 2, 235 КЗпП України, ст.ст. 3, 12, 13, 15, 19, 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати наказ генерального директора Українсько-польського спільного підприємства «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА» № 78 від 28.11.2019 про звільнення з роботи ОСОБА_2 у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника Департаменту фізичної охорони в Українсько-польському спільному підприємстві «МАКРОХЕМ-УКРАЇНА».

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Повне рішення складено 05.03.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:В. І. Зінкін