Справа № 461/923/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/3668/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандра М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Фролової Л.Д. від 1 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Надії Богданівни, третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулими Надії Богданівни третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а саме: визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Першої Львівської державного нотаріуса Сулим Н.Б. від 26 грудня 2018 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_3 . Зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 , свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України.

Вважає, що дане рішення є незаконне, необґрунтоване та підлягає скасуванню, в зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що оскільки об`єктивного підтвердження наявності місця проживання ОСОБА_3 в Італії немає, і за цим критерієм визначити його резидентський статус неможливо, то відповідно до п.14.1.213 ст. 14 ПК України, його резидентський статус слід визнати, виходячи з його громадянства. Оскільки покійний ОСОБА_3 був громадянином України, що підтверджується його паспортом, то слід вважати його резидентом. Також звертає увагу, що ОСОБА_3 є резидентом, оскільки до самої смерті мав місце проживання в Україні, як співвласник квартири АДРЕСА_1 . В той же час, державний нотаріус цієї обставини наявності в ОСОБА_3 місця проживання в Україні, в спірній постанові не зазначає, але безпідставно зазначає, що в спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтвердили місце проживання спадкодавця на території України на момент відкриття спадщини. Але саме правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1 , який є в розпорядженні нотаріуса, і є документом, який підтверджує наявність місця проживання покійного ОСОБА_3 в Україні. Покликається, що згідно пп. 14.1.213 п.14.1 ст. 14 ПК України, якщо неможливо встановити резидентський статус фізичної особи за критеріями наявності чи відсутності місця проживання в Україні та в іноземній державі, то фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. Статус ОСОБА_3 як громадянина України підтверджується його паспортом громадянина України. Тому і за цим критерієм ОСОБА_3 має статус резидента. Таким чином, при винесенні спірної постанови державний нотаріус неправильно застосував норму пп.14.1.213 п.14.1 ст. 14 ПК України, що призвело до незаконної відмови у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину. Також вказує, що судом не встановлено, що ОСОБА_3 мав місце проживання в Італії, встановлено, що він такого не мав, що є підставою для визнання його резидентом, згідно п.14.1.213 ст. 14 ПК України. Тому неправильним є твердження суду першої інстанції, що відсутність в ОСОБА_3 місця проживання в Італії не може бути підставою для визначення його резидентом.

В судове засідання окрім представника позивачки, решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 29, ст. 1217, ч.2 ст. 1223, ст. 1261 ЦК України, п.14.1.213 Податкового кодексу України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ч.1 ст. 141 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується випискою з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_4 , виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія. 14 грудня 2009 року ОСОБА_5 звернулася із заявою про прийняття спадщини в Першу Львівську державну нотаріальну контору. Першою львівською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2009 року заведено спадкову справу № 749/2009 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав Комуна Іньоразі, м. Рим. Італія, як зазначено в представленому спадкоємцем свідоцтві про смерть, виданому Відділом запису актів цивільного стану Комуни м.Рим 16 квітня 2008 року за № 1213, апостиль проставлено 20 березня 2009 р. Префектурою м.Рим за № 776. Спадкову справу було заведено за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 07 листопада 2018 р. ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Листом від 12 грудня 2018 р. № 1958/02-14 позивача повідомлено, що нотаріус визначила статус спадкодавця, як нерезидента, тому відповідно до норм податкового законодавства для одержання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати звіт про оцінку спадкового майна, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Постановою державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки не подано звіту про оцінку спадкового майна. Згідно виписки з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_4 виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія, спадкодавець проживав в Італії, Комуна Іньоразі. Згідно копії паспорта ОСОБА_3 , яка міститься в матеріалах спадкової справи, він був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , 25 вересня 2001 року. Згідно довідки з місця проживання і склад сім`ї і прописки (форма№2), виданої ЛКП «Старий Львів» 01 червня 2009 року № 1114, у квартирі АДРЕСА_1 були прописані лише позивач та її мати ОСОБА_6 . На підставі аналізу вказаних документів суд встановив, що ОСОБА_3 з 2001 року не мав ні постійного ні тимчасового місця проживання в Україні, оскільки фактично спадкодавець перебував в Італії до моменту смерті. Суд зазначив, що немає підстав вважати, що ОСОБА_3 мав більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні, оскільки останній тривалий час не приїжджав в Україну, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки та не заперечувала сторона позивача, а інших належних та допустимих доказів суду не надано. Так, свідок ОСОБА_7 в судовому засідання зазначила, що її сім`я дружила з сім`єю ОСОБА_3 . У 2001 році він виїхав в Італію для того щоб заробити кошти для родини. Позивач їй розповідала, що ОСОБА_3 не мав роботи, перебивався випадковими заробітками, жив як безхатченко. Потім ОСОБА_3 задзвонив їй у 2008 році перед смертю, казав, що хоче повернутися в Україну, але в нього немає грошей. В подальшому вона дізналася про його смерть у Італії. Свідок ОСОБА_8 надав пояснення, що товаришував з ОСОБА_3 . Приблизно 20 років тому той поїхав на заробітки в Італію. Рік він не давав про себе знати, але потім зателефонував та повідомив, що справи у нього погані та що немає грошей. Перед смертю також дзвонив, просив допомогти йому фінансово для того щоб повернутися в Україну, але він був не в змозі перерахувати ОСОБА_3 гроші у зв`язку з своїм тяжким матеріальним станом. Таким чином, з пояснень свідків, допитаних в установленому порядку в судовому засіданні, вбачалося що ОСОБА_3 тривалий час не проживав в Україні, потребував грошових коштів для повернення, однак ні члени родини, ні друзі та знайомі такої допомоги йому не надали, що свідчить про відсутність не тільки тісних особистих зв`язків, але й таких взагалі. Покликання представника позивача на те, що необхідно виходити з того, що ОСОБА_3 є громадянином України, відтак, відповідно до податкового законодавства, є резидентом суд вважав безпідставним. Оскільки ця норма застосовується, коли неможливо визначити резидентський статус фізичної особи на підставі попередніх положень п. 14.1.213. Податкового кодексу України. Суд звернув увагу, що фізична особа може мати у власності нерухомість як у одній країні, так і в декількох, або не мати такої взагалі. При цьому, її статус як резидента або нерезидента чітко визначений законодавцем у спеціальному законі, а саме у Податковому Кодексі України за наявності певних ознак. Визначення цього статусу залежить від наявності місця проживання в Україні, яке встановлюється відповідно до Цивільного Кодексу та Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні». Сама по собі наявність правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , як зазначає представник позивача, жодним чином не підтверджує факт проживання ОСОБА_3 у зазначеній вище квартирі, а лише підтверджує факт реєстрації за ним права власності на нерухомість в Україні. Відсутність у спадкодавця зареєстрованого місця проживання в Італії також не може бути підставою для визначення його резидентом та звільнення спадкоємців від сплати обов`язкових платежів під час прийняття спадщини, оскільки умови застосування вказаної пільги чітко визначені Податковим Кодексом України. Враховуючи вищевикладене суд, вважав, що нотаріусом вірно визначено статус ОСОБА_3 як нерезидента та підставно винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1536,00 грн. покладено на неї та не підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вимогам закону не відповідають.

08.02.2019р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Н.Б., третя особа Державна фіскальна служба України, у якому просила:

- визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Н.Б. від 26 грудня 2018 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_3 ;

- зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України.

Свої вимоги мотивувала тим, що нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 листопада 2018 р. ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак у видачі такого їй відмовлено, оскільки нотаріусом встановлено, що місце проживання ОСОБА_3 було в Італії та визначено статус спадкодавця, як нерезидента. Відтак, для одержання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 повинна подати в нотаріальну контору звіт про оцінку спадкового майна, що тягне за собою обов`язок сплати податку від вартості такого спадкового майна. Позивач вважає, що нотаріусом не вірно визначено резидентський статус спадкодавця, оскільки місце проживання ОСОБА_3 було в Україні, так як він має у власності 1/3 частки квартири. В Італії її батько не мав встановленого місця проживання і за цим критерієм визначити його статус неможливо. Тому, вважає, що необхідно виходити з того, що ОСОБА_3 є громадянином України, і відповідно до податкового законодавства, є резидентом.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується випискою з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_4 , виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія.

14 грудня 2009 року ОСОБА_5 звернулася із завою про прийняття спадщини в Першу Львівську державну нотаріальну контору.

Першою львівською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2009 року заведено спадкову справу № 749/2009 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав Комуна Іньоразі, м. Рим. Італія, як зазначено в представленому спадкоємцем свідоцтві про смерть, виданому Відділом запису актів цивільного стану Комуни м.Рим 16 квітня 2008 року за № 1213, апостиль проставлено 20 березня 2009 р. Префектурою м.Рим за № 776. Спадкову справу було заведено за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

07 листопада 2018 р. ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Листом від 12 грудня 2018 р. № 1958/02-14 позивачку повідомлено, що нотаріус визначила статус спадкодавця, як нерезидента, тому відповідно до норм податкового законодавства для одержання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати звіт про оцінку спадкового майна, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Постановою державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки не подано звіту про оцінку спадкового майна (а.с. 16).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що «правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, просила визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Н.Б. від 26 грудня 2018 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_3 , згідно якої позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки такою не подано звіту про оцінку спадкового майна та зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України.

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що вимога про встановлення фактів втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ щодо оподаткування доходів заявника чи порушення ним митних правил, а не в окремому чи позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові нотаріуса вказано, що відповідно до вимог статті 174 Податкового кодексу України нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про нотаріат», нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів. Вчинення нотаріальної дії може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей або документів від фізичних та юридичних осіб або надсилання документів на експертизу, а також якщо відповідно до закону нотаріус повинен впевнитись у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії. Строк, на який відкладається вчинення нотаріальної дії в цих випадках, не може перевищувати одного місяця. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Законами України можуть бути встановлені також інші підстави для відкладення або зупинення вчинення нотаріальних дій.

Розділ ІV Податкового кодексу України (далі ПК) визначає податкових агентів платниками податку на доходи фізичних осіб.

ПК дає нам таке визначення податкового агента юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок на доходи фізичних осіб до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм.

Статтею 174 Податкового кодексу України визначено порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав.

Згідно з п.174.1 статті 174 ПК України, об`єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування на: а) об`єкт нерухомості; б) об`єкт рухомого майна, зокрема: предмет антикваріату або витвір мистецтва; природне дорогоцінне каміння чи дорогоцінний метал, прикраса з використанням дорогоцінних металів та/або природного дорогоцінного каміння; будь-який транспортний засіб та приладдя до нього; інші види рухомого майна; в) об`єкт комерційної власності, а саме: цінні папери (крім депозитного (ощадного), іпотечного сертифіката), корпоративне право, власність на об`єкт бізнесу як такий, тобто власність на цілісний майновий комплекс, інтелектуальна (промислова) власність або право на отримання доходу від неї, майнові та немайнові права; г) сума страхового відшкодування (страхових виплат) за страховими договорами, а також сума, що зберігається відповідно на пенсійному депозитному рахунку, накопичувальному пенсійному рахунку, індивідуальному пенсійному рахунку спадкодавця - учасника накопичувальної системи пенсійного забезпечення; ґ) готівка або кошти, що зберігаються на рахунках спадкодавця, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, у тому числі депозитні (ощадні), іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю.

Згідно з п. 174.2.3 статті 174 ПК України, об`єкти спадщини оподатковуються: за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента.

Пунктом 167.1 статті 167 ПК України встановлено, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно пунктом 4.1.213 статті 14 Податкового кодексу України, резиденти це: а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами; б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Тобто, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем резидентом від спадкодавця не резидента, застосовується ставка 18%.

У справі, що переглядається, нотаріус, посилаючись на відсутнє зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання спадкодавця в Україні, постійне проживання його в Італії, визначила статус спадкодавця як нерезидента України та зобов`язала позивачку подати звіт про оцінку майна для сплатити податків та зборів у відповідності до вимог закону, тобто нотаріус у даному випадку діяв, як податковий агент.

Згідно із п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

У справі, що переглядається, дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного нотаріуса Сулими Н.Б. як податкового агента, яка у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року у справі №462/5276/16-ц.

Зважаючи на вказане відкриття провадження, розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснені та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України, слід роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Також, відповідно до ч.1 ст. 256 та ч.4 ст. 377 ЦПК України слід роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 жовтня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Надії Богданівни, третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра