Справа № 408/6895/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області в складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Савенко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні із викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивач просить стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення аліментів в сумі 128888,38 грн. за період з 01.11.2014 по 01.05.2019,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свою вимогу позивач вказала, що 24 червня 2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 24 лютого 2005 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Від шлюбу вони мають одну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. На підставі рішення Ровеньківського міського суду Луганської області у справі № 2-2860/2007(№ 6-49) від 02 листопада 2007 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на її користь на утримання їхнього сина в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дитини. 05.12.2007 року нею був отриманий виконавчий лист Ровеньківського міського суду Луганської області від 12.11.2017 № 6-49 про стягнення аліментів і пред`явлений до ВДВС Ровеньківського МУЮ на примусове виконання у січні 2008 року, де було відкрито виконавче провадження №8269504. Зазначений виконавчий лист був направлений для подальшого виконання за місцем роботи ОСОБА_2 на шахту ім. Фрунзе, де з 12.11.2007 по 21.10.2008 з нього утримувались аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку. З 22.10.2008 відповідач припинив виконувати рішення суду та сплачувати аліменти на утримання сина. Достеменно знаючи про свій обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини, відповідач ані у добровільному ані у примусовому порядку його не виконував. Відповідно до наказу Головного управління юстиції в Луганській області від 25.11.2014 року № 46-В Ровеньківський міський відділ державної виконавчої служби ГТУ юстиції у Луганській області було переміщено за адресою: 92400, Луганська область, смт. Марківка, пров. Південний, 5. При переміщенні виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 аліментів було втрачене. 11.05.2017 року рішенням Біловодського районного суду Луганської області у справі № 408/1523/17 було відновлено втрачене судове провадження, яке перебувало на розгляді Ровеньківського міського суду Луганської області і закінчилося прийняттям рішення від 02 листопада 2007 року, згідно з яким відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), щомісячно, до| повноліття дитини. 01.11.2017 відповідно до ухвали від 18.07.2017 року у справі № 408/1876/17-ц Біловодським районним судом Луганської області було видано дублікат виконавчого листа згідно рішення Ровеньківського міського суду Луганської області, відповідно до якого відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на мою користь на утримання їхнього сина в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дитини. 29.11.2017 Ровеньківським МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області було відкрито виконавче провадження ВП 55275242 за виконавчим листом Біловодського районного суду Луганської області від 01.11.2017 у справі № 408/1876/17-ц. 22.02.2018 за заявою відповідача виконавче провадження ВП № 55275242 було передано з Ровеньківського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області до Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області в зв`язку із тим, що відповідач переїхав жити до м. Хмельницька. Відповідач продовжує не виконувати рішення суду і не сплачувати вчасно аліменти. Відповідно до Довідки-розрахунку зі сплати аліментів № 444/16.8-41 від 06.02.2018 Ровеньківського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області за період з 29.11.2014 по 15.02.2018 за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 32223,80 грн. При цьому за цей період відповідач жодного разу не виплатив аліменти. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 24984 від 16.05.2019 року, виданого Другим відділом ДВС м Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області за відповідачем станом на 09.04.2019 року утворилась заборгованість у сумі 28 815,15 грн.

Ухвалою від 30 березня 2020 року у справі було відкрите провадження та вона була призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам визначені строки для подання заяв по суті справи з необхідними доказами.

Позивач до суду не з`явилась, від неї надійшло клопотання, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, на вимогах наполягала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов у встановлений судом строк не надавав, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Від представника відповідача адвоката Оробцова М.Ю. двічі підряд надходила заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі. Проте судом у повторному відкладенні справи ухвалою суду від 01.03.2021, внесеною до протоколу судового засіданні, відмовлено, прийняте рішення про розгляд справи за відсутності сторони відповідача за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України (у первісній редакції) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

На підставі Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частина перша статті 196 СК України викладена у новій редакції, згідно якої у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Як первісна редакція вказаної статті, так й поточна її редакція свідчать про те, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак при порушенні боржником свого обов`язку неустойка виконує штрафну і компенсаційну функції, тобто вона є своєрідною відповідальністю за виникнення заборгованості зі сплати аліментів. Умовою настання відповідальності за ст. 196 СК України є лише винна поведінка боржника в утворенні заборгованості по аліментах.

В п. 22 постанови Пленуму від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України зазначив, що передбачена ст. 196 СК ( 2947-14 ) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

З матеріалів справи, чого не заперечувалось стороною відповідача, судом встановлено, що сторони дійсно перебували у шлюбі, який 21 листопада 2003 року був розірваний. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . На час звернення з цим позовом до суду з відповідача за судовим рішенням стягувались аліменти в розмірі 1/6 частки заробітку.

З 2014 року частина Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії Російської Федерації є тимчасово окупованою територією. Цей факт є загальновідомими і доказуванню не підлягає.

В результаті збройної агресії на окупованій території органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З тією територією не здійснюється поштовий зв`язок, там не працюють банківські та інші фінансові установи та організації України.

Отже на вказаних територіях з листопада 2014 року було припинено здійснення будь-яких дій органами держаної влади України, втому числі й виконавчою службою.

Міста Луганськ, де проживає позивач, та Ровеньки, де зареєстрований відповідач, знаходяться саме на тимчасово окупованій території Луганської області.

Із довідки від 01.12.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11) вбачається, що з 01 грудня 2017 року позивач перемістилася на проживання з м Луганська до м Сватове Луганської області.

Наданий позивачем до позовної заяви дублікат виконавчого листа від 01 листопада 2017 року у справі № 408/1876/17-ц (а.с. 11), свідчить про те, що даний виконавчий документ, яким встановлений обов`язок відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки заробітку, був виданий Біловодським районним судом Луганської області після відновлення втраченого судового провадження за відповідною заявою ОСОБА_1 .

На підставі даного дубліката виконавчого листа 29 листопада 2017 року Ровеньківським міським відділом державної виконавчої служби Головно територіального управління юстиції у Луганській області (далі за текстом Ровеньківський МДВС), який у листопаді 2014 року переміщений до смт Марківка Луганської області, було відкрите виконавче провадження та розпочате примусове виконання судового рішення про стягування з відповідача аліментів (а.с. 9).

16 лютого 2018 року Ровеньківським МДВС розрахована заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з 29.11.2014 по 15.02.2018. Заборгованість склала 32223,80 грн. (див. довідку № 444/16.8-41, а.с. 12).

Постанова Ровеньківського МДВС від 22 лютого 2018 року про передачу виконавчого провадження (а.с. 10) свідчить про те, що нею виконавче провадження за заявою відповідача було передане для подальшого виконання за його місцем проживання до Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК).

У позовній заяві в якості обґрунтування вимоги позивач вказує, що відповідач з жовтня 2008 року припинив сплачувати визначені судовим рішенням аліменти. Однак на підтвердження цієї обставини, тобто несплати відповідачем аліментів протягом 6 років до кінця 2014 року, нею не надано жодного доказу.

Крім того, в позовній заяві позивач зазначила, що відповідач на час подання позову продовжував не виконувати рішення суду і не сплачував вчасно аліменти. Проте даний факт спростовується наданим позивачем розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 16.05.2019 № 24984/14.20-30 (а.с. 13), з якого йдеться, що після передачі виконавчого провадження до Другого відділу державної виконавчої служби м Хмельницький відповідач регулярно сплачував аліменти у нарахованому розмірі і щомісячно сплачував кошти на погашення існуючої заборгованості.

Таким чином, враховуючи, що заборгованість з листопада 2014 року відповідачеві нарахована лише наприкінці 2017 року (моменту переміщення позивача на не окуповану територію України), наявність якої могла виникнути з об`єктивних причин (припинення діяльності органів української влади на тимчасово окупованих територіях та відсутність з ними будь-яких фінансових зв`язків), позивачем не надано доказів існування заборгованості за період з 2008 по 2014 роки, а також позивач вводить в оману щодо сплати аліментів відповідачем на час пред`явлення позову, у суду виникає сумнів, що заборгованість зі сплати аліментів перед позивачем утворилася саме з вини відповідача.

За таких обставин вимога позивача щодо стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів суперечить вимогам ст. 196 СК України, у зв`язку з чим їй у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-260, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 , про стягнення неустойки за прострочення аліментів відмовити.

Рішення, яке набирає законної силу в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання та підписання його повного тексту.

Повний текст рішення складений та підписаний 09 березня 2021 року.

Головуючий: