Справа № 457/1145/19
провадження №2/457/22/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 грудня 2021 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Трускавецька міська рада про відшкодування майнової шкоди,

з участю позивача ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Трускавецька міська рада про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 проживав зі своїм дідусем за адресою: АДРЕСА_1 (будинок по АДРЕСА_2 було змінено на АДРЕСА_3 , а квартира АДРЕСА_4 ). Після смерті діда, позивач переоформив на себе договір найму вищевказаної квартири. 10 червня 1993 року рішенням Комісії з питань поновлення прав реабілітованих № 21, згідно з яким будинок АДРЕСА_3 було повернуто ОСОБА_3 , майно якого успадкувала ОСОБА_4 . Пунктом 6 цього рішення встановлено, що Трускавецький ЖЕК після повного відселення сторонніх осіб, що проживають в будинках АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 , зняти з свого балансу та передати їх у власність спадкоємцям ОСОБА_5 . Проте будинки передали власнику без попереднього відселення мешканців, зокрема самого позивача та його сім`ї. Будинок АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 . Останньому Управлінням містобудування, архітектури та землекористування Трускавецької міської ради видано містобудівні умови та проект об`єкта будівництва на АДРЕСА_3 , тобто ще з вересня 2018 року відповідач мав намір звести багатоквартирний житловий будинок, на місці знаходження будинку де проживав позивач та його сім`я. Маючи відповідні документи, ОСОБА_2 почав здійснювати демонтаж будинку. Рішення про виселення з будинку було винесено судом 03 червня 2019 року, тоді коли починаючи з лютого 2019 року відповідач почав знесення будинку, не надавши попередньо мешканцям цього будинку доступу до нього та своїх матеріальних цінностей. ОСОБА_2 протягом 5 місяців здійснював демонтаж будинку, не повернувши майно, що належало його мешканцям. Внаслідок чого, позивачеві було заподіяно матеріальну шкоду, в розмірі вартості всього майна, що було у його квартирі у будинку АДРЕСА_5 . Загальна вартість такого майна становить 921 470 грн. Враховуючи те, що 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 звертався з листом до ОСОБА_2 , який йому було вручено 18 вересня 2019 року, про компенсацію втраченого позивачем майна, відповіді та майна останній не отримав. Тому просить суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, в розмірі 921 470 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сушко О.С. позовну заяву підтримали, та зазначили, що всі доводи підтверджуються належними документами.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Трускавецька міська рада в судове засідання не з`явилася.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні

мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, для відшкодування шкоди необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди: під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); у відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдала шкоди; г) вина особи, яка завдала шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Трускавецької міської Ради депутатів трудящих № 249 від 23 травня 1960 року, ОСОБА_6 надано квартиру по АДРЕСА_2 .

Як вбачається з архівного витягу виконавчого комітету Трускавецької міської Ради депутатів трудящих від 17 лютого 2003 року, рішенням № 168 від 17 травня 1979 року, у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_6 , зобов`язано житлово-експлуатаційну контору переоформити договори найму жилої площі та відкрити особисті рахунки на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23 серпня 2019 року №505, що надана ОСОБА_1 , до складу зареєстрованих за адресою АДРЕСА_6 входять: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Згідно рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих № 21 від 10 червня 1993 року, будинок АДРЕСА_3 було повернуто ОСОБА_3 , майно якого успадкувала ОСОБА_4 . Пунктом 6 цього ж рішення встановлено, що Трускавецькому ЖЕК після повного відселення сторонніх осіб, що проживають в будинках АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 , зняти з свого балансу та передати їх у власність спадкоємцям ОСОБА_5 .

Проте, з пояснень позивача вбачається, що будинок АДРЕСА_3 було передано у власність без попереднього відселення мешканців, що проживали там, без права доступу до свого майна і без надання їм іншого житла.

Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2018 року, житловий будинок загальною площею 302, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 560/898/16-ц.

Із заяви ОСОБА_1 від 13 вересня 2019 року, що адресована відповідачу ОСОБА_2 , вбачається вимога до останнього щодо повернення належних речей позивача чи компенсація їх вартості. Така заява була вручена ОСОБА_2 18 вересня 2019 року /арк. справи 29, Т.1/.

Вищезазначеною заявою підтверджується бажання та здійснення позивачем врегулювання спору у досудовому порядку.

Як вбачається з довідки - перелік речей ОСОБА_1 , вартість втрачених речей, які знаходились у його квартирі по АДРЕСА_5 становить 921 470 гривень.

Окрім цього, на підтвердження обставин справи позивач посилається на фотодокази, долучені до позовної заяви та у ході розгляду справи.

Відповідачем не спростовано докази позивача про завдання шкоди та знищення належного йому майна, та відповідач не надав до суду доказів на підтвердження протилежного.

Враховуючи вищевказане та зогляду на незручності, спричинені позивачу відповідачем, суд вважає, що діями відповідача позивачу була спричинена матеріальна шкода, а тому на користь позивача з відповідача слід стягнути 921 470 грн. в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди.

Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягнення також судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору у розмірі 908 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 921 470 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави судового збору у розмірі 908 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано впродовж тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 .

Суддя: В. І. Марчук