П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року місто Київ

справа № 753/7856/20

провадження №22-ц/824/2643/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ДП обслуговування повітряного руху України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 4 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 8 квітня 2020 року і до винесення рішення по справі; стягнути матеріальну допомогу у розмірі 764300 грн. при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, у якого при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія; стягнути понесені судові витрати у розмірі 50000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 2002 року був співробітником Украероруху. Наказом ДП обслуговування повітряного руху України від 6 квітня 2020 року № 387/о ОСОБА_1 - начальника сектору ризиків та комплаєнсу Украероруху було звільнено з роботи з 8 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Безперервний стаж роботи позивача на підприємстві становить майже 18 років. Наказ про звільнення позивач отримав 8 квітня 2020 року. Однак на день звільнення позивач не отримав повного розрахунку по належним йому виплатам від роботодавця, хоча підставою видання наказу про звільнення зазначено заяву позивача, в якій останній просив виплатити йому матеріальну допомогу на підставі п.6.25.4 Колективного договору, про що позивач повідомив відповідача на наказі про звільнення. В свою чергу відповідач надав лист від 6 квітня 2020 року, в якому зазначив, що у зв`язку зі складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів у відповідача немає можливості надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника пенсійного віку за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія.

Невиплата відповідачем йому матеріальної допомоги, змусила його звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 4 листопада 2020 року позовні вимоти ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті матеріальної допомоги при звільненні в розмірі 764300 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 441488 грн.19 коп., а всього 1205788 грн.19 коп. із вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір в сумі 10510 грн.. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 25000 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ДП обслуговування повітряного руху України подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. В апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам поданим Украерорухом на підтвердження обставин, вказаних у відзиві, а саме відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за колективним договором, що передбачені зокрема розділом 6 Колективного договору. Посилання позивача в позовній заяві на Закон України «Про оплату праці» та термін «заробітна плата» є некоректним, оскільки одноразова грошова допомога, встановлена Колективним договором Украероруху, не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми, які передбачені чинним законодавством України, а тому підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України відсутні. Апелянт також посилається на те, що апеляційний суд має застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, оскільки заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною із встановленим судами попередніх інстанцій розміром заборгованості з її виплати у зв`язку з введенням в Украерорусі з 18 березня 2020 року простою та суттєвим зниженням оплати праці операційного персоналу. Крім того, посилався на те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 25000 грн., оскільки дані витрати є необґрунтованими та документально не підтвердженими.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Клименко К.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначає про те, що порушення з боку суду першої інстанції норм процесуального права, що мають наслідком обов`язкове скасування судового рішення, відсутні. Відповідачем не доведено фінансову неможливість підприємства здійснити належні позивачу виплати. Той факт, що підприємство у 2020 році має від`ємний показник діяльності жодним чином не може свідчити про відсутність у нього власних коштів, за рахунок яких мають здійснюватися передбачені п.6.25.4 колективного договору матеріальні виплати. Оскільки виплата матеріальної допомоги має бути виплачена при звільненні, але не виплачена відповідачем, останній має нести відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України

В судовому засіданні представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Бохан О.Г. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Клименко К.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 10 травня 2002 року по 8 квітня 2020 року працював на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України.

2 квітня 2020 року позивач подав заяву про звільнення його із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 8 квітня 2020 року та виплату йому матеріальної допомоги на підставі п.6.25.4 Колективного договору Украероруху.

Наказом № 387/о від 6 квітня 2020 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Листом від 6 квітня 2020 року Украерорух повідомило позивача про відсутність можливості надання матеріальної допомоги на підставі п.6.25.4 Колективного договору у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п.6.25.4 Колективного договору позивач, у якого при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, у разі звільнення за власним бажанням має право на отримання матеріальної допомоги, виплата якої гарантується адміністрацією. Оскільки матеріальна допомога виплачена позивачу при його звільненні не була, наявні підстави для стягнення з відповідача матеріальної допомоги у судовому порядку, а також відповідач зобов`язаний виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи із розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 3087 грн.33 коп., та періоду затримки виплати заробітної плати у 143 робочих дні, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України становить 441488 грн.19 коп.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вважав вартість наданих позивачу адвокатом послуг завищеною, оскільки складання позовної заяви не представляло значної складності для представника позивача, так як він являється представником позивачів з аналогічними позовними заявами, які складені ідентично, а щодо участі у судових засіданнях, то у суді першої інстанції фактично було проведено по суті одне засідання, двічі розгляд справи відкладався, а тому суд першої інстанції вважав за доцільне зменшити вартість послуг за складання позовної заяви та участі у судовому засіданні на 15000 грн.. Вартість послуг за відвідування судових засідань в суді апеляційної інстанції взагалі відшкодуванню не підлягає. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд виходив із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, та конкретних обставин справи.

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.10, ч.ч.1,3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Пунктом 6.25.4 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» визначено, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). У випадку звільнення працівника пенсійного віку за власним бажанням у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Установлено, що позивач працював на підприємстві з 10 травня 2002 року по 8 квітня 2020 року. Таким чином, безперервний стаж роботи позивача у відповідача становить повних 17 років, у зв`язку з чим підприємство при звільненні позивача за власним бажанням зобов`язане було виплатити йому 764300 грн, передбаченої умовами колективного договору матеріальної допомоги, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» установлено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Ані чинним законодавством України, ані положеннями самого колективного договору, укладеного на підприємстві, не передбачено можливості припинення чи зміни порядку його дії за рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру або іншого аналогічного органу. За таких умов, незважаючи на рішення робочої групи від 18 березня 2020 року, на яке посилається відповідач, обов`язок виконання ним умов колективного договору не припинявся, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо доводів апелянта в частині того, що підприємство на даний час не має прибутку та несе збитки, відтак не має джерел для виплати матеріальної допомоги і не повинно її виплачувати, суд вказує таке.

Зазначену позицію відповідач ґрунтував на положеннях п.14.1 колективного договору, відповідно до якого усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності), у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Проте, додатком 26 до колективного договору «Черговість фінансування заходів на соціальне та матеріальне забезпечення працівників підприємства згідно з договором» не передбачено послідовність та пріоритет з виплати матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, натомість згідно пункту 6.25.4 колективного договору адміністрацією гарантовано виплату матеріальної допомоги при набутті працівником відповідного статусу та звільненні за власним бажанням.

Відсутність прибутку ДП «Украерорух» не може впливати на гарантовану та належну працівникові пенсійного віку суму коштів матеріальної допомоги у разі звільнення за власним бажанням.

За таких обставин суд вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної допомоги є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Разом з тим, апеляційний суд в складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розм`як підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував, що для стягнення такої виплати обов`язковою умовою є вина підприємства у затримці виплати належних працівникові сум при звільненні.

За обставинами справи встановлено, що позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п.6.25.4 Колективного договору.

За змістом даного пункту Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника пенсійного віку за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, проте, не вказано, що така виплата має бути проведена у день звільнення працівника.

Нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати як одноразова на матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням.

Виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, суд помилково стягнув середній заробіток за затримку виплати такої матеріальної допомоги, застосувавши до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у суду першої інстанції правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн., є необґрунтованими і не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 4 листопада 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині судового збору змінити, зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 441488 грн.19 коп. до 76430 грн., та загальну суму з 1205788 грн. 19 коп. до 840730 грн. Зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави з 10510 грн. до 8407 грн.30 коп.

Компенсувати Державному підприємству обслуговування повітряного руху України за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України частину сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4773 грн.64 коп.,

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус