Справа №751/6331/21
Провадження №2/751/1476/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Іскра К.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,-

встановив:

Представник позивача - адвокат Кравченко В.В., звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, в якому просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цілому право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , батько позивача по справі.

Після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом першої черги, всю спадщину прийняв позивач по справі, його син - ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого в нотаріальній конторі було заведено відповідну спадкову справу №87/2011 до майна померлого. Інші спадкоємці за законом або заповітом, які б прийняли спадщину після смерті спадкодавця - відсутні.

Проте, постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори №4996/02-31 від 10 жовтня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований, за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька, у зв`язку з тим, що право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_2 КП «Чернігівське МБТІ» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстровий №2-4394 від 09 листопада 1995 року 16 травня 2011 року, тобто після смерті спадкодавця, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи, що померлий ОСОБА_2 за свого життя набув права власності на зазначене вище нерухоме майно, успадкувавши його за заповітом після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , що підтверджується наведеними вище обставинами та доказами, однак у зв`язку з тим, що право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 вже після його смерті, це унеможливлює позивачу реалізувати свої спадкові та майнові права шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом на це спадкове майно вже після смерті свого батька.

Ухвалою суду від 22.10.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

11 листопада 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 49-51), в якому просить прийняти рішення в межах чинного законодавства та за наявними документами. Понесені стороною позивача документально підтверджені судові витрати залишити за цією ж стороною.

Учасники справи у судове засідання не з`явились.

Представник позивача надав до суду заяви про розгляд справи без його участі. Додатково зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Додатково зазначила, що при розгляді справи покладається на розсуд суду з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника Другої чернігівської державної нотаріальної контори, на розсуд суду.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , баба по лінії батька позивача по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 04 липня 1994 року, актовий запис №1772 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_3 до складу спадщини увійшло право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , котре їй належало на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Чернігівською державною нотаріальною конторою 13 червня 1963 року за реєстровим №2-3413.

Усю спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв її син - батько позивача ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №521 за 1995 рік, заведеної до майна померлого спадкодавця у Другій чернігівській державній нотаріальній конторі.

09 листопада 1995 року державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері - ОСОБА_3 , реєстровий №2-4394, у відповідності до якого ОСОБА_2 успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

16 травня 2011 року КП «Чернігівське МБТІ» було зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі вказаного Свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстровий №2-4394 від 09 листопада 1995 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №29964426 від 16 травня 2011 року (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 , матір позивача по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 23 квітня 2010 року, актовий запис №1120 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , батько позивача по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 16 листопада 2010 року, актовий запис №3222 (а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_2 до складу спадщини увійшло право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який він в свою чергу успадкував після смерті своєї матері - ОСОБА_3 .

Факт перебування позивача у родинних відносинах з померлим спадкодавцем, як сина та батька, підтверджується зокрема, свідоцтвом про народження ОСОБА_2 та свідоцтвом про народження позивача і його паспортними даними (а.с. 10-11, 18, 19)

Відтак, після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом першої черги, всю спадщину прийняв позивач по справі, його син - ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого в нотаріальній конторі було заведено відповідну спадкову справу №87/2011 до майна померлого. Інші спадкоємці за законом або заповітом, які б прийняли спадщину після смерті спадкодавця - відсутні.

Проте, постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори №4996/02-31 від 10 жовтня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований, за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька, у зв`язку з тим, що право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_2 КП «Чернігівське МБТІ» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстровий №2-4394 від 09 листопада 1995 року 16 травня 2011 року, тобто після смерті спадкодавця, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21).

Як вбачається інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 30 серпня 2021 року №272328954, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 16 травня 2011 року, підстава виникнення права власності: Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий №2-4394, видане 03 жовтня 1995 року державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори (а.с. 22-23).

Згідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 4.12 глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі «Порядок»): свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; п. 4.15 глави 10 Розділу II «Порядку» передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності на майно, щодо належності цього майна спадкодавцеві.

На час набуття права власності спадкодавцем на спірний будинок державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків га домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, а підстави набуття права власності на таке майно визначались ст.ст. 100,101 ЦК УРСР. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 04.01.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Згідно п.п. 7, 8 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вбачається, що якщо спадкодавцем було здійснене; самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку регулювалися підзаконним нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства Комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 / з подальшими змінами/.

Порядок реєстрації нерухомості в Української СРСР регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.66 затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романовим 31 січня 1966 p., яка втратила чинність 13.12.95. Відповідно до п. 6 зазначеної інструкції «Не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані». Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з положеннями ч.1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Відповідно до п.п. «к» п. 2 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 12.03.1981р. № 125 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» передбачалося прийняття в експлуатацію державними приймальними комісіями (призначеними виконкомами районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів) жилих будинків, гуртожитків, будинків дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, незалежно від їх відомчої належності, а також усіх об`єктів житлово-цивільного призначення, які збудовані на кошти міжгосподарських підприємств (організацій) у сільському господарстві, а також колгоспів, інших кооперативних та інших господарських організацій або замовниками (забудовниками) яких є виконкоми районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів. До даного часу такий порядок передбаченний не був.

У подальшому порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва було встановлено постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року із змінами та доповненнями встановлено вичерпний перелік документів, якими посвідчується право власності на об`єкти нерухомого майна.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч.1 ст. 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

За таких обставин, вказаний вище спірний житловий будинок є саме об`єктом майнових прав та входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_2 , оскільки хоча право власності на нього і було зареєстровано у встановленому Законом порядку за ОСОБА_2 вже після його смерті, проте правовстановлюючий документ на нього - Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №2-4394 від 09 листопада 1995 року ОСОБА_2 отримав за свого життя задовго до смерті.

Рішенням Європейського суду з права людини у справі " Stretch проти

Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії " від 24.06.03 №44277/98 установлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", тому позбавлення права особи на майно є неприпустимим.

Згідно п. 32-35 вказаного вище рішення європейського суду з прав людини, майном у значенні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається також законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право.

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Крім того, слід застосувати п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року, в якому визначено, зокрема, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном», або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обгрунтувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Тобто, позивач по справі має право на набуття майнових прав на спірний житловий будинок в значенні ст. 1 Першого протоколу до конвенції.

Натомість, на даний час виникли обставини, за яких чи то через невірні дії самого померлого ОСОБА_2 , чи бездіяльність померлого спадкодавця, особу позивача позбавлено майнових прав на житловий будинок, який належить його сім`ї щонайменше з 1950-х років, право на який закріплено законодавчо. І таке позбавлення права обґрунтовується виключно не своєчасною реєстрацією права власності на спірний житловий будинок померлим спадкодавцем за собою.

Однак, фізична особа, зокрема позивач ОСОБА_3 , не може відповідати за дії інших органів та фізичних осіб та відповідно дії таких третіх осіб не можуть бути причиною для виникнення чи не виникнення його майнового права на спірний житловий будинок, право на який гарантовано та закріплено за ним законодавством.

Відповідно до Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування.

Згідно ст.124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону.

Враховуючи все вищевикладене, померлий ОСОБА_2 за свого життя набув права власності на зазначене вище нерухоме майно, успадкувавши його за заповітом після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , що підтверджується наведеними вище обставинами та доказами, однак у зв`язку з тим, що право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 вже після його смерті, це унеможливлює позивачу реалізувати свої спадкові та майнові права шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом на це спадкове майно вже після смерті свого батька.

Позивач позбавлений іншого способу захисту своїх спадкових та майнових прав окрім як шляхом звернення до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на вказане спадкове майно.

Враховуючи вищезгадане в сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 81, 82, 258, 259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цілому право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко