ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 березня 2021 року

м. Харків

справа № 643/552/18

провадження № 22-ц/818/170/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Департамент службу справах дітей ХМР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент службу справах дітей ХМР, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент службу справах дітей ХМР про визначення місця проживання дітей з матір`ю, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року, у складі судді Мельникової І.Д., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_4 , визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 14.01.2012 Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий

запис №10. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що шлюбні відносини фактично припинені, спільне життя не склалось. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Зазначив, що відповідач має невеликий дохід, не має свого житла, а тому просив визначити місце проживання дітей разом з ним, мотивуючи тим, що він має достатній дохід для утримання дітей, має житло для забезпечення нормального розвитку та існування дітей.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що ОСОБА_1 відібрав в неї дітей і вона не має можливості з ними спілкуватись. Зазначила, що хоче та може їх виховувати та утримувати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.01.2012 Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області, актовий запис №10 - розірвано. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1409,6 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині місця проживання дітей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , задовольнивши позов ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції послався на висновок Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету ХМР № 807 від 24.12.2019 року - де вказано, що доцільно визначити місце проживання дітей з батьком, між тим в матеріалах справи є перший висновок с Департаменту служби у справах дітей виконавчого комітету ХМР, згідно якого доцільно визначити місце проживання дітей з матір`ю. Зазначає, що батько самовільно, без згоди матері забрав у матері дітей, з цього приводу ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів. Вказує, що суд не прийняв до уваги, що вона також має офіційну роботу, дохід, наймає житло, має психологічний зв`язок і довіру з сином ОСОБА_5 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині визначення місця проживання дітей.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що батьком виконуються батьківські обов`язки у повній мірі, для дітей створені всі умови для проживання та навчання, діти тривалий час проживають з батьком, отже суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей з батьком.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що на даний час діти мешкають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де для дітей створені умови для проживання.

Згідно характеристики, наданої ФОП Бест Немітченко А.П . ОСОБА_2 працює з 16.05.2018 року на посаді різальника матеріалів, має постійний дохід, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває.

Згідно із наказом ТОВ «Гума - Сервіс Україна» № 3/ок від 08.02.2018 року батько дітей, ОСОБА_1 працює на посаді менеджера із збуту, має постійний дохід, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває.

З висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком від 07.06.2018 року № 385 вбачається, що представник органу опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 156-160).

Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради №807 від 24.12.2019 року, - вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №454» ХМР від 22.11.2019, який відвідує ОСОБА_6 мати з дитиною не проживає, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться успіхами дитини у навчанні, не відвідує батьківські збори, заклад дошкільної освіти, батько дитини приймає участь у вихованні дитини та його матеріальному забезпеченні, дитина забезпечена всім необхідним.

Згідно з інформацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №138 ХМР від 14.08.2019, де навчається ОСОБА_5 батько займається вихованням сина, відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок з класним керівником, дитина забезпечена всім необхідним, завжди охайний. Мати підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться навчанням сина, моральним станом дитини, відвідує шкільні заходи, але порозуміння між батьками немає, що впливає на дитину. У школі ОСОБА_5 уникає спілкування з матір`ю. Також, згідно інформації КНП «Міська дитяча поліклініка №7» ХМР від 22.11.2019 про стан здоров`я дітей піклується батько, а також супроводжує їх до поліклініки під час хвороби або проведення періодичних медичних оглядів. Мати звертається до поліклініки за інформацією до лікаря педіатра по телефону.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 690 від 18.09.2019 року матері дітей, ОСОБА_2 , встановлено порядок участі у вихованні малолітніх дітей.

Органи опіки і піклування у своєму висновку рекомендують визначити місце проживання дитини з батьком.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статей 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Матеріали справи містять дані про те, що і батьком і матір`ю малолітніх дітей створено всі належні умови для їх проживання. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працюють, мають дохід, який дозволяє забезпечити дітям достатній рівень життя.

Вирішуючи справу, апеляційний суд виходить з того, що у спорі, що виник між сторонами першочергове значення мають найкращі інтереси малолітніх дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У відповідності до вимог закону апеляційним судом з`ясована думка дитини щодо визначення місця її проживання.

ОСОБА_5 у відсутності батьків, в присутності представника служби у справах дітей пояснив, що ображений на матір через те, що вона в його присутності зневажливо висловлювалась на адресу батька, вживаючи при цьому ненормативну лексику. Вказував, що коли він жив з матір`ю, вона застосовувала до нього і брата фізичні покарання та зачиняла у кімнаті. Ці обставини він пам`ятає особисто. ОСОБА_5 виявив бажання проживати з батьком, який створив для них з братом гарні умови, приділяє їм багато уваги. Вказував, що разом з ним, братом та батьком проживають також бабуся та дідусь, яких вони з братом також дуже люблять, які також піклуються про них.

З пояснень ОСОБА_5 вбачається, що із батьком він отримує емоційний комфорт, спокій, почувається з ним захищеним та огорнутим турботою. Батько відіграє значну роль у житті дитини.

ОСОБА_2 наголошувала, що діти були силою відібрані у неї ОСОБА_1 , що призвело до того, що вона тривалий час, позбавлена можливості спілкуватися з ними.

Звертає увагу суду на те, що згідно первісного висновку служби у справах дітей від 07.06.2018 року, представник органу опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання дітей разом з батьком.

Між тим, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник служби у справах дітей пояснила, що висновок про недоцільність проживання дітей разом з батьком був обумовлений тим, що на той час в провадження Московського районного суду м. Харкова перебувала справа за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про відібрання дітей від батька без позбавлення його батьківських прав.

Зазначений позов був заявлений з тих підстав, що ОСОБА_1 застосовував фізичне насильство щодо ОСОБА_2 та сина ОСОБА_6 .

Однак, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2019 року у задоволенні позовних вимог Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про відібрання дітей від батька без позбавлення його батьківських прав було відмовлено. Факт скоєння насильства у відношенні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не підтвердився.

ОСОБА_2 наполягала на тому, що ОСОБА_1 негативно впливає на психіку дитини, тому думка дитини не є об`єктивною. Зазначені доводи спростовуються тим, що свої пояснення у суді хлопчик давав за відсутності батьків та у присутності представника служби у справах дітей, який підтвердив спроможність дитини висловити свою думку та відсутність підстав вважати, що думка дитини не є вільною.

Колегія суддів враховує, що згода дитини на проживання з одним із батьків не є абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає інтересам дитини.

Водночас, зважаючи на те, що діти більш прихильні до батька, з яким мають міцний емоційний зв`язок, не встановивши будь-яких обставин, які свідчили б про те, що проживання з батьком може не відповідати інтересам дітей, зважаючи на те, що розлучати братів неможна - колегія суддів вважає за можливе визначити місце проживання дітей з батьком.

Колегія суддів також враховує, що визначення місця проживання дітей разом з батьком не свідчить про те, що діти будуть розлучені з матір`ю, яка не позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, відновлювати втрачений з ними емоційний зв`язок, брати участь у їх вихованні.

Враховуючи, що виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання судом не встановлено, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна