Справа № 462/2346/20 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3057/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта», у якому просив визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА»: «Звільнено за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» - неправильним, змінивши його на: «Звільнено за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з відповідача вихідну допомогу в сумі 24 209 грн. 64 коп. Стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по день прийняття рішення суду у справі. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову посилався на те, що він працював начальником виробничо-технічного відділу на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА». У зв`язку з порушенням Відповідачем законодавства про працю, а саме: ст.ст. 75, 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 10 Закону України «Про відпустки», невиконання умов трудового договору та Колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016-2020 рік, заявою від 17.01.2020 року позивач просив звільнити його по ч. 3 ст. 38 КЗпП України і днем звільнення вважати день отримання заяви. Зазначає, що Відповідач отримав заяву 20.01.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відтак цей день був останнім робочим днем позивача, з 21.01.2020 року позивач на роботу не виходив. Окрім цього вказує, що у день звільнення Відповідач не провів кінцевий розрахунок з позивачем та не видав належним чином оформлену трудову книжку, тому заявою від 21.01.2020 року Позивач просив Відповідача видати довідку про заборговану заробітну плату, довідку про середньоденний заробіток і видати трудову книжку. Цю заяву Відповідач отримав 23.01.2020 року, доказом чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. 01.02.2020 року позивач отримав відповідь Відповідача від 29.01.2020 року вих. № 570/2 за підписом в.о. начальника відділу кадрів Давид О. М., про те, що Позивач звільнений 29.01.2020 року за ст. 38 КЗпП України (наказ від 29.01.2020 року № 40к), оскільки вказані Позивачем причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтвердились. Також 05.02.2020 року Відповідач надіслав Довідку від 30.01.2020 року №16 (вих. № № 580-246), що «станом на 21.01.2020 року заборгована заробітна плата відсутня». Це не відповідає дійсності, адже станом на 21.01.2020 року у Відповідача була заборгованість перед Позивачем по заробітній платі за грудень 2019 року (21 робочий день) у сумі 6 419, 56 грн.; за січень 2020 року (12 робочих днів) на суму 4 465, 57 грн., а також компенсацію за 75 днів невикористаної відпустки та вихідна допомога у розмірі не менше трьохмісячного середнього заробітку. Перелічені кошти від Відповідача Позивач отримав відповідно до поточної виписки за контрактом АТ «Укрексімбанк» від 04.02.2020 року, 23.01.2020 року заробітну плату за грудень 2019 року у сумі 6 419, 56 грн., а 30.01.2020 року - заробітну плату за січень 2020 року та компенсацію за 75 днів невикористаної відпустки у сумі 19 588, 86 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога не була нарахована та виплачена Позивачу по даний час. Трудову книжку та копію наказу про звільнення Позивач отримав у Відповідача 03.02.2020 року. У наказі про звільнення від 29.01.2020 року № 40 к зазначено: «... звільнити по ст. 38 КЗпП України. Підстава: заява від 17.01.2020 року». Тобто, всупереч заяві Позивача від 17.01.2020 року про розірвання трудового договору по ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням Відповідачем законодавства про працю, Відповідач звільнив Позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що також свідчить запис у трудовій книжці. Позивач також зазначає, що вважає дії Відповідача неправомірними, оскільки з його сторони мало місце порушення трудового законодавства, адже, незважаючи на заяви, Відповідач не давав Позивачу можливості піти у щорічні відпустки, не дивлячись на те, що останній є особою з інвалідністю третьої групи (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 ). Відтак просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Замінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на: «Звільнено за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України».

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 24 209 грн. 64 коп. вихідної допомоги.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 1 681 грн. 60 коп. судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.

Вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 47 КЗпП України, яка регулює порядок звільнення працівника.

Відповідно до приписів цієї статті, адміністрація підприємства зобов`язана в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.. 116 КЗпП України.

Зазначає, що відповідно до п.2.26 Інструкції №58 днем звільнення вважається останній день роботи працівника. В його випадку днем звільнення вважається день отримання відповідачем його заяви від 17.01.2020 року про звільнення по п.3 ст. 38 КЗпП України, а саме 20 січня 2020 року. Зазначає, що саме 20.01.2020 року відповідач був зобов`язаний провести виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, а не 23 і 30 січня 2020 року, а вихідна допомога не виплачена до цього часу.

Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 рокускасувати в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного підприємства «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по 14.09.2020 року в сумі 62637 грн. 64 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював начальником бюро виробничо-технічного відділу на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» (619), що підтверджується записом у його трудовій книжці (а.с. 10).

Як вбачається із Заяви про надання відпустки, ОСОБА_1 звернувся із Заявою про надання йому 11 днів відпустки на ім`я директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. 27.12.2019 року (а.с. 11).

Згідно Розпорядження директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. від 13.11.2019 року № 15 Про тимчасове припинення надання щорічних відпусток та обмеження надання відпусток без збереження заробітної плати визначено тимчасово припинити надання щорічних відпусток з 13.11.2019 року до стабілізації фінансово-економічної ситуації на заводі (а.с. 12).

17 січня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням чинного законодавства: ст. 75, ст. 115 КЗпП України, ст. 10 ЗУ «Про відпустки», а також колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» в частині ненадання щорічних основних відпусток та невиплати заробітної плати (а.с. 13).

Наказом директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. від 29.01.2020 року № 40-к, на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.01.2020 року, останнього звільнено з посади начальника виробничо-технічного відділу (619), за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, таб. № 94545 (а.с.18).

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду мотивовано тим, що неправильне формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у трудовій книжці призвело до того, що останньому не була виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення вихідної виплати також підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд не погодився з формулою позивача відповідно до якої був розрахований середньомісячний заробіток позивача та зазначив, що як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав від відповідача заробітну плату за грудень 2019 року в сумі 6 419 грн. 56 коп., а 30.01.2020 року заробітну плату за січень 2020 року в сумі 19 588 грн. 86 коп. (а.с. 19). Відтак вимога позивача про стягнення середнього заробітку не знайшла свого підтвердження, тому в цій частині суд вважав за необхідне відмовити у стягненні середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по день прийняття рішення у справі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в силу вимог ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається, оскільки такі не оскаржуються ОСОБА_1 .

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.3 з ст.. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно з ст.. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Окрім того відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 року суд змінив підставу звільнення, з якою пов`язане виконання встановленого законом обов`язку відповідача виплатити позивачу всі суми, які належали йому саме на день звільнення, колегія суддів приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримку виплати вихідної допомоги підлягає до часткового задоволення.

Так, позивач просив стягнути з Державного підприємства «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по 14.09.2020 року в сумі 62637 грн. 64 коп.

Проте, як вбачається з наказу директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. від 29.01.2020 року № 40-к, ОСОБА_1 було звільнено 29 січня 2020 року. Вказаний наказ ОСОБА_1 в частині дати звільнення не оскаржував, такий не скасовано, а лише змінено формулювання причини звільнення.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29 січня 2020 року по 14 вересня 2020 року ( 157 робочих днів ?384, 28 грн) в сумі 60 331 грн 96 коп.

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Відтак, з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 840 грн 80 коп. за подання позовної заяви ( в частині задоволеної апеляційним судом позовної вимоги) та 1261 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 вересня 2020 рокув частині відмови у стягненні середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 60 331 грн 96 коп. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод» «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 2102 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.