Справа № 166/490/21 Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М.
Провадження № 22-ц/802/1396/21 Категорія: 20 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Ратнівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів), Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк», третя особа, ОСОБА_5 , про визнання права спільної сумісної власності на майно та зняття з нього арешту, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що з отриманої 21 квітня 2021 року від Державної виконавчої служби інформації щодо виконавчого провадження №43311001 їй стало відомо, що державним виконавцем Ратнівського районного віддділу ДВС Токарським Е.С. 15 травня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Волинської області від 05 жовтня 2009 року №5/107-1 про стягнення з фізичної особи-підприємця відповідача ОСОБА_4 грошових коштів. Цією ж постановою накладено арешт на все належне боржникові майно, зокрема на зареєстровані на його ім`я земельні ділянки: площею 0,25 га, кадастровий номер :01:008:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; площею 0,60 га, кадастровий номер :01:008:0005 для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться у с. Видраниця Ратнівського району Волинської області.

Згідно державних актів на право власності на вказані земельні ділянки серія ЯБ № 480951, серія ЯБ № 480952, виданих 01 грудня 2008 року, їх власником є ОСОБА_4 .

Позивач також вказувала, що 7 листопада 1980 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 . Зазначені земельні ділянки використовувалися ними спільно для сімейних потреб. Зокрема на ділянці, площею 0,25 га, ними було зведено незавершений будівництвом житловий будинок, а на земельній ділянці, площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства викопано ставок, що покращило її стан та значно збільшило вартість землі.

Вважаючи вказані земельні ділянки, як такі, що були набуті у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , їх спільною сумісною власністю, а відтак, накладення на них арешту державним виконавцем без виділення частки боржника ОСОБА_4 таким, що порушує її право власності на ці земельні ділянки, позивач просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності з ОСОБА_4 на зазначені земельні ділянки та зняти із них арешт, накладений постановою державного виконавця від 15 травня 2014 року №4331101.

Під час розгляду справи, ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 23 червня 2021 року до участі в справі було залучено співвідповідача ПАТ «Промінвестбанк».

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою цього ж суду від 07 травня 2021 року.

Вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необгурнтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що земельні ділянки, на які державним виконавцем було накладено арешт, являються їх спільною сумісною з відповідачем ОСОБА_4 власністю, оскільки набуті ними під час шлюбу, однак це не було враховано судом. Також на думку позивача, судом не було дано належно оцінку тим доказам, що на одній із ділянок знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок, який вони спільно будували з відповідачем, а на іншій ними було викопано ставок, що значно покращило стан цієї земельної ділянки та збільшило її вартість.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Промінвестбанк», вважаючи оскаржуване позивачем рішення суду першої інстанції обґрунтованим і законним, просив залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що накладаючи арешт на спірні земельні ділянки, які зареєстровані за відповідачем-боржником ОСОБА_4 , на виконання наказу господарського суду, державний виконавець ніяким чином не порушив майнових прав позивача ОСОБА_3 , а тому її позовні вимоги є необґрунтованими.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що з 7 листопада 1980 року по 15 березня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 12, 200).

Згідно рішення виконкому Видраницької сільської ради Ратнівського району Волинської області від 19 листопада 1997 року № 47 відповідачу ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельні ділянки: площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, що знаходяться в с. Видраниця Ратніського району Волинської області (т. 1, а.с. 186, 196).

Після чого на вказані земельні ділянки кадастровий номер :01:008:0004, :01:008:0005 ОСОБА_4 1 грудня 2008 року отримав Державні акти про право власності серія ЯБ № 480951, серія ЯБ № 480952, які були зареєстровані у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю (т. 1 а.с. 13-14).

Крім того встановлено, що 15 травня 2014 року головним державним виконавцем Ратнівського районного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Токарським Є. С., на виконання наказу Господарського суду Волинської області № 5/107 -1 від 05 жовтня 2009 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу в сумі 839397 грн 16 коп., було відкрито виконавче провадження № 43311001 та накладено арешт на все майно боржника, про що винесено відповідну постанову, на підставі якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 травня 2014 року внесено відомості про це обтяження (т. 1 а.с. 15-32).

03 березня 2021 року головним державним виконавцем Ратнівського районного відділу ДВС Токарським Е. С. було винесено постанову про опис та накладення арешту на земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у с. Видраниця Ратніського району Волинської області та належить боржнику ОСОБА_4 , (т. 1 а.с. 201-202).

Також встановлено, що 20 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в с. Видраниця Ратніського району Волинської області на спірній земельній ділянці площею 0,25 га, на яку накладено арешт (т. 1 а.с. 197-199).

Згідно довідки Забродівської сільської ради Ратнівського району Волинської області від 8 червня 2021 року, на спірній земельній ділянці площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , її власником ОСОБА_4 у 2009 році була створена штучна водойма, яка покращила якісні характеристики цієї ділянки (т. 1 а.с. 120).

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься і в ст. 368 ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що спірні земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться в с. Видраниця Ратніського району Волинської області і набуті у власність ОСОБА_4 у порядку безоплатної приватизації не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягають поділу між ними.

Так, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_4 спірних земельних ділянок, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Однак, варто зазначити, що з урахуванням внесення змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні земельні ділянки: площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, безоплатно передані у приватну власність ОСОБА_4 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу між сторонами спору, як про це зазначала позивач.

Згідно частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що:

«у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном».

Наведений аналіз норм матеріального права та зазначена практика Верховного Суду, на думку колегії суддів, дають підстави зробити висновок, що суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Суд першої інстанції встановив, що жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірної земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було.

Також судом першої інстанції було встановлено, що на спірній ділянці площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку у с. Видраниця Ратніського району Волинської області знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок, який 12 лютого 2009 року відповідачем ОСОБА_4 , був відчужений за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 . У вказаному договорі наявне застереження продавця про відсутність прав третіх осіб на зазначений об`єкт нерухомого майна. Законність цього договору позивач ОСОБА_3 у судовому порядку не оспорювала.

За таких обставин, покликання позивача на порушення її прав під час накладення арешту на вказану земельну ділянку, на якій знаходиться їх спільний з відповідачем незавершений будівництвом житловий будинок, є безпідставними.

Наведене свідчить про те, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, цілком відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Тому, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді