КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/1592/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021року місто Київ

справа № 755/1918/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., повний текст рішення складено 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

визнати недійсним договір оренди квартири від 20 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ;

усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення;

зняти ОСОБА_3 з реєстрації у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

вселити її в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилалася на те, що 25 березня 1996 року нею та ОСОБА_9 , як подружжям, за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона та ОСОБА_9 проживали у спірній квартирі з моменту її придбання, а в подальшому - після припинення шлюбних відносин лише вона продовжувала мешкати у квартирі до грудня 2015 року.

Зазначала, що з 1996 року у спірній квартирі зареєстрована їх з ОСОБА_9 донька - ОСОБА_7 , а з 2016 року її малолітня дитина - донька ОСОБА_10 , які на даний час тимчасово проживають на території Республіки Кіпр.

Зауважувала, що за час перебування її на території Республіки Кіпр з 23 грудня 2015 року по 17 січня 2016 року невідомї особи без правових підстав вселилися у спірну квартиру, змінили замки та досі утримують квартиру, не допускаючи її до житлового приміщення.

Вказувала, що згодом їй стало відомо про реєстрацію місця проживання у спірній квартирі відповідача ОСОБА_3 .

Посилалася на те, що її право власності порушено відповідачем, який не є членом її сім'ї, вона, як співвласник спірної квартири своєї згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у квартирі не надавала, жодних цивільно-правових договорів з останнім не укладала та згоду на їх укладення не надавала.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що висновок суду першої інстанції про те, що з 26 лютого 1977 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , який було розірвано рішенням Ватутинського районного народного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року не відповідає дійсним обставинам справи, спростовується наявними у справі документами та зроблений судом з порушенням ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю.

Вказувала, що судом першої інстанції було неодноразово відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої цивільної справи №372/4004/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про поділ спільного сумісного майна подружжя,та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, яка перебуває у провадженні Обухівського районного суду Київської області, чим порушено п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Зазначала, що суд першої інстанції не встановив, чи є спірне майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя та чи придбане за спільні кошти, що є визначальною обставиноюдля вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим дійшов необгрунтованого висновку, що позивачем не доведено будь-яких порушень її законних прав та інтересів при укладенні спірного договору оренди квартири від 20 травня 2015 року та судом не встановлено порушень законних прав та інтересів позивача діями відповідачів.

Посилалася на те, щосуд в оскаржуваному рішенні залишив поза увагою та не надав жодноїправової оцінки доводам позивача щодо придбання спірної квартири в період шлюбу сторін та відсутність згоди позивача на укладення спірного договору оренди щодо квартири, яка є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_9 , що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Вказувала, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні залишив поза увагою, що оскільки квартира є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_9 , позивач має всі законні права на проживання та користування квартирою, які наразі порушені відповідачами.

Від представника відповідача ОСОБА_5 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_4 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив, в якому представник посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 - ОСОБА_11 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшло клопотання, в якому остання просила розглядати справу у її відсутність та зазначила, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення та того, що позивачем не доведено будь-яких порушень її законних прав та інтересів діями відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст.369 ЦК України).

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вбачається з матеріалів справи, з 26 лютого 1977 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 . Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано.

Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 більше двох років не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09 вересня 2015 року вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві 24 вересня 2014 року складено актовий запис №322 про реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №18-671, ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_9 купив квартиру АДРЕСА_1 .

22 травня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якого орендодавець здає, а орендар приймає у тимчасове платне користування трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана нею та ОСОБА_9 за спільні кошти, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Вказувала, що вона у спірній квартирі проживала до грудня 2015 року та сплачувала кошти за надані житлово-комунальні послуги. Зазначала, що вона як співвласник квартири не надавала згоди на укладення договору оренди від 22 травня 2015 року та на реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_3 , а тому вважає, що останній без правових підстав вселився у спірну квартиру, змінив замки, чим чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

На підтвердження своїх вимог, позивач надала:

копію довідки форми №3, видану Центром комунального сервісу від 10 лютого 2016 року згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: ОСОБА_7 з 1996 року, ОСОБА_10 з 2016 року та ОСОБА_3 з 2015 року;

копію листа старшого слідчого СВ Дніпровського управління поліції ГУНП в місті Києві Нежур М.А. від 06 лютого 2016 року, з якого вбачається, що в провадженні СВ Дніпровського управління поліції ГУНП в місті Києві перебуває кримінальне провадження №010002 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ст.356 КК України щодо можливих самоправних дій, що вчинені відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В ході розслідування встановлено, що власником спірної квартири є ОСОБА_9 , який, будучи допитаний у якості свідка, пояснив, що він дійсно надав добровільну згоду представнику його інтересів згідно довіреності ОСОБА_13 здати в оренду квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_3 заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував на те, що він відповідно до договору оренди квартири на законних підставах проживає у спірній квартирі та зареєструвався в ній.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_9 та ОСОБА_4

23 квітня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_9 складено заповіт, згідно якого на випадок смерті все майно останній заповідав своїй дочці ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем його майна стала його дочка ОСОБА_5 та 28 серпня 2017 року останній було видане свідоцтво на право на спадщину.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року визнано за ОСОБА_9 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 право особистої приватної власності на майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням встановлено, що спірне майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_9 в період фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 .

Також у рішенні зазначено, що ніяких доказів, які б підтверджували використання для придбання спірного майна, зареєстрованого на ОСОБА_9 , коштів, які б належали ОСОБА_1 або подружжю на праві спільної сумісної власності не надано.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року змінено, доповнивши:

перший та другий абзаци резолютивної частини рішення після слів « ОСОБА_9 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_5 »;

третій абзац резолютивної частини рішення після слів «визнати за ОСОБА_9 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_5 ».

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 була особистою приватною власністю ОСОБА_9 , отже він міг розпоряджатися нею на власний розсуд, в тому числі і укладати договори оренди.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права та інтереси ОСОБА_1 при укладенні між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 договору оренди квартири від 20 травня 2015 року порушені не були.

Оскільки позивач не є власником спірної квартири та не встановлено порушень законних прав та інтересів ОСОБА_1 діями відповідачів, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та зняття ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі.

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 15 листопада 2002 року.

З матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_7 разом з дочкою ОСОБА_14 проживають в Республіці Кіпр.

Виходячи з викладеного, вимоги ОСОБА_1 про вселення її в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивач не була зареєстрована у спірній квартирі та не є її власником (співвласником).

Доказів на підтвердження обставин щодо її фактичного користування квартирою, позивач не надала.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для вселення позивача до спірного житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав жодної правової оцінки доводам позивача щодо придбання спірної квартири в період шлюбу сторін та відсутність згоди позивача на укладення спірного договору оренди щодо квартири, яка є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_9 та те,що вона має всі законні права на проживання та користування квартирою, які наразі порушені відповідачами спростовуються вищевикладеним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: