Номер провадження: 22-ц/813/1892/21
Номер справи місцевого суду: 522/8598/17
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача ОСОБА_1 Смирнова В.В.,

у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

20 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та набуте під час шлюбу, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, відповідно до якого просила суд: виділити ОСОБА_2 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_2 з урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 , на загальну суму 420 608,00 грн., а саме: електричну м`ясорубку за 155 дол. США, холодильник LG вартістю 670 дол. США, соковижималку вартістю 150 дол. США, кондиціонер «Купер енд Хантер» вартістю 480 дол. США, електричну духовку вартістю 320 дол. США, набір тарілок, чашок, каструль, казанів, сковорідок, виделок, ложок, ножів, чайник, стакани, фужери на загальну суму 1 500 дол. США, килим за 75 дол. США, телевізор за 150 дол. США, CD приймач за 100 дол. США, мікрохвильову піч вартістю 250 дол. США, хлібопіч за 620 дол. США, два набори столових приладів зі срібла на 54 прилади вартістю 148 дол. США, матрац ортопедичний вартістю 370 дол. США, подушки вартістю 50 дол. США, два комоди під ліжко вартістю 54 дол. США, швецьку стінку вартістю 325 дол. США, килим вартістю 45 дол. США, книжки, ігри, конструктор «ЛЕГО», конструктор звичайний, машинки, кольорові олівці, ручки, фломастери, диван з подушками вартістю 340 дол. США, дитячу постільну білизну вартістю 100 дол. США, бігову доріжку вартістю 3 000 дол. США, килим за 360 дол. США, штори 4 шт. за 720 дол. США, праску вартістю 100 дол. США, прасувальну дошку вартістю 80 дол. США, другий комплект штор вартістю 460 дол. США, порохотяг вартістю 250 дол. США, професійний фотоапарат вартістю 1 000 дол. США, відеокамеру за 2 500 дол. США, книжки підручники, методичні посібники, журнали, ноутбук вартістю 1 500 дол. США, фотографії, малюнки сина; інше майно та матеріали використані при ремонті квартири, яке залишається у відремонтованій квартирі АДРЕСА_2 залишити відповідачу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля «Тойота Хайс» у розмірі 10 000 дол. США; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що все вказане майно набуте подружжям за час шлюбу, згоди щодо його поділу сторони не дійшли, при цьому 04.08.2016р. ОСОБА_1 , без згоди іншого співвласника ОСОБА_2 , за 20 000,00 гривень продав автомобіль «Тойота Хайс» ОСОБА_4 , яка 24.05.2017р. відчужила його ОСОБА_5 за 37 000,00 гривень, проте кошти отримані за договором купівлі-продажу транспортного засобу було використано відповідачем на свій розсуд проти волі позивача, не в інтересах сім`ї. Зазначене стало приводом для звернення до суду.

У підготовчому судовому засіданні 27 серпня 2018 року судом прийнято заяву адвоката Поліщука Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої предметом судового розгляду залишились вимоги про виділення в порядку поділу спільного майна подружжя та з урахуванням інтересів дитини, ОСОБА_2 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля «Тойота Хайс» у розмірі 125 695,00 гривень, за проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля у розмірі 2 000,00 грн., а також інші судові витрати (т. 1, а.с. 101-105).

09 лютого 2018 року адвокат Смирнов Віктор Вікторович в інтересах ОСОБА_1 надав до суду відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з тим, що є підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки ОСОБА_1 регулярно сплачує кошти на утримання спільної з позивачем дитини, а сума, яку просить стягнути позивач, за продаж автомобіля, не відповідає дійсній вартості майна. Так, на час придбання транспортного засобу відповідачем у 2011 році він вже п`ять років був у користуванні, його ціна за довідкою-рахунком від 20.06.2011р. складала 66 700,00 грн., на час подання позову автомобіль використовується вже 12 років, та відповідно його вартість з урахуванням фізичного зносу ще більше зменшилась (т. 1, а.с. 64-67).

Позивач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Поліщук Сергій Сергійович, у судовому засіданні просили суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені у ньому.

Адвокат Смирнов Віктор Вікторович в інтересах ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що квартира має бути поділена між сторонами з урахуванням припису чинного законодавства про рівність часток подружжя у спільному майні, а відшкодування вартості автомобіля не може визначатись за його середньоринковою ціною, оскільки реальна вартість цього транспортного засобу визначена у договорі купівлі-продажу від 04.08.2016р..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, загальною площею 21,4 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3 ;

визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, загальною площею 21,4 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3 ;

стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості транспортного засобу автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , у розмірі 10 000,00 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру компенсації 1/2 частки автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 й ухвалити в цій частині нове рішення, яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 в розмірі 125 695,00 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права в цій частині вимог.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_1 представляє його адвокат.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Смирнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в частині визначення розміру компенсації 1/2 частки автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (стаття 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно статті 60, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно із частини другої статті 70 ЦК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно зі статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 16 червня 2006 року, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу № НОМЕР_3 , яке видано Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси від 16.06.2006р..

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Суворовським районним у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т. 1, а.с. 13).

Рішенням Приморського суду м. Одеси від 25 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В період шлюбу, 22 квітня 2008 року, подружжям придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 21,4 кв.м., що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 9-10) та транспортний засіб автомобіль марки «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою рахунком від 20 червня 2011 року (т. 1, а.с. 72).

04 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_1 , без згоди іншого співвласника ОСОБА_2 , продав зазначений автомобіль ОСОБА_4 за 20 000,00 гривень (а.с. 21-22), яка 24 травня 2017 року відчужила його ОСОБА_5 за 37 000,00 гривень (а.с. 203-205).

Згідно наданого позивачем висновку №57-18 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , складеного 01.08.2018р. судовим експертом ОСОБА_6 (свідоцтво № НОМЕР_5 Міністерства юстиції України від 28.09.2012р.), відповідно до якого середньо ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на 04.08.2016р., визначається рівною 251 390 (двісті п`ятдесят одна тисяча триста дев`яносто) грн. 00 коп. (т.1, а.с. 107-116).

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_6 пояснив, що він здійснив дослідження за замовленням ОСОБА_2 , про кримінальну відповідальність за надання неправдивих відомостей не попереджався, здійснив оцінку саме середньоринкової вартості автомобіля без його огляду, зазначив, що вартість конкретного автомобіля може відрізнятись від середньоринкової вартості, як в більшу, так і в меншу сторону, оскільки це залежить від технічного стану транспортного засобу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року по справі №522/7860/17 задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. щомісячно на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 27 квітня 2017 року і до досягнення цією дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сторони у судовому засіданні підтвердили, що відповідач регулярно сплачує аліменти, визначені рішенням суду, з вимогами про збільшення розміру аліментів позивач до суду не зверталась, як і не зверталась з вимогами про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що критично віднісся до доводів позивача та його представника, що, оскільки ОСОБА_1 здійснив відчуження транспортного засобу на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім`ї, то ОСОБА_2 має право на 1/2 частину середньої ринкової вартості автомобіля на момент його продажу, що встановлена судовим експертом, а саме 125 695 (сто двадцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн. 00 коп., а також 2 000 (дві тисячі) грн. за проведення дослідження.

Враховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, відомості щодо дійсної його вартості на час розгляду справи відсутні, саме договір купівлі-продажу від 04.08.2016р. підтверджує реалізацію транспортного засобу, є оформленням договірних відносин його купівлі-продажу та засвідчує його дійсну вартість (20 000,00 грн.), а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля від тієї суми, за яку він був проданий 04 серпня 2016 року.

При цьому, суд не може взяти до уваги висновок №57-18 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, складеного 01.08.2018р. судовим експертом ОСОБА_6 (свідоцтво № НОМЕР_5 Міністерства юстиції України від 28.09.2012р.), відповідно до якого середньо ринкова вартість автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 станом на 04.08.2016р., визначається рівною 251 390 (двісті п`ятдесят одна тисяча триста дев`яносто) грн. 00 коп., оскільки судом встановлено, що визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без його огляду, на підставі статистичних даних та оголошень з веб-сайту з продажу автомобілів, які мають схожі технічні характеристики, а відтак зазначений висновок не можна вважати повним та об`єктивним.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонами у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції та ні в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 не було спростовано вартість спірного автомобіля, відчуженого ним без згоди позивачки, яка визначена висновком №57-18 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , складеного 01.08.2018р. судовим експертом ОСОБА_6 ..

Так, згідно висновку №57-18 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , складеного 01.08.2018р. судовим експертом ОСОБА_6 , середньо ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на 04.08.2016р., визначається рівною 251 390,00 грн. (т. 1, а.с. 107-116).

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15 (провадження №61-9018сво18) зробив наступний правовий висновок: «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».

У постанові від 15 листопада 2018 року у справі №128/1761/15 (провадження №61-2121св18) Верховний Суд також виходив з того, що «під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою відповідача, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Встановивши вказані вище обставини, з урахуванням наведених норм, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що спірний автомобіль входить до складу спільного майна подружжя та оскільки відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, дійшов обґрунтованого висновку, що ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля, яка, згідно з актом товарознавчої експертизи по оцінці колісних транспортних засобів від 24 червня 2016 року складає 191 581 грн.».

Аналогічний висновок зроблений Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року №761/7775/15 (провадження №61-4420св18).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що, оскільки відповідач ОСОБА_1 порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля, яка, згідно з висновком автотоварознавчої експертизи по оцінці колісних транспортних засобів від 01 серпня 2018 року складає 125 695,00 грн.. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 65, 70, 71 СК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру компенсації 1/2 частки автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 й ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 в розмірі 125 695,00 грн. та витрати на проведення експертного дослідження в сумі 2 000 грн.. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_2 понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 3 900 грн., тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід присудити судовий збір в сумі 3 900 грн..

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року змінити в частині визначення розміру компенсації 1/2 частки автомобіля «TOYOTA HIACE», д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля «Тойота Хайс» задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , 1/2 частину вартості транспортного засобу автомобіля «TOYOTA HIACE», держаний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , у розмірі 125 695,00 гривень та витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 01 серпня 2018 року у сумі 2 000 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 3 900 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік