ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/613/20 Головуючий суддя І інстанції Харченко С. М.
Провадження № 22-ц/818/4833/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виселення (вселення)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника адвоката Тризна Євгенія Миколайовича на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи ОСОБА_3 про виселення,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вона та ОСОБА_3 (третя особа) є співвласниками вказаної квартири. З 2018 року в сім`ї стали виникати сварки, які переростали у скандали та рукоприкладство зі сторони відповідача, що змусило позивачку розірвати шлюб з відповідачем. В подальшому відповідач продовжував систематично створювати неприйнятні умови спільного проживання в квартирі, а при черговій сварці відповідач вигнав з квартири позивачку. Після цього і на даний час позивачка змушена наймати для проживання інше житло, а її намагання вселитися в квартиру були безрезультатними, оскільки відповідач встановив додатковий замок у додаткових вхідних дверях, замінив замки на основних вхідних дверях, способом його випилювання, пошкодження металевих дверей та замку. За цими фактами позивачка зверталася до правоохоронних органів, однак вжиті профілактичні заходи не змінили поведінки відповідача, позивачка й надалі не має доступу до квартири, не може в ній проживати. За цих обставин, як зазначається в позовній заяві, відповідач постійно порушує правила співжиття, псує майно, перешкоджає позивачці в доступі до квартири, чим порушує її права власника та користувача цього житла, а відтак вказані дії стали підставою для позову про виселення відповідача з квартири.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 а його представник адвокат Тризна Є.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Скарга мотивована тим, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Вказує, що судом не надано оцінки тому , що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, тривалий час проживає у квартирі, сплачує витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом та у разі стає безхатьком, оскільки іншого житла для проживання не має.

Зауважує, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить суд врахувати при вирішенні даної справи правові позиції, викладені в рішенні ЕСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» (заява №17496/19).

Зазначає, що Велика палата Верховного Суду на виконання вказаного рішення ЄСПЛ у справі №569/7901/16ц в порядку виключного провадження постановою від 27 квітня 2021 року скасування рішення судів апеляційної та касаційної інстанції, якими було при аналогічних обставинах справи відмовлено у вимозі ОСОБА_6 про виселення чоловіка.

Зауважує, що відповідач мотивує відсутністю судових рішень про притягнення його до адміністративної або кримінальної відповідальності за домашнє насильство, проте з позиції ЄСПЛ і ВП ВС ці обставини не виключають застосування до відповідача такого заходу як виселення з житла, оскільки у даному випадку підтверджені факти неодноразового домашнього насильства з боку відповідача, внаслідок чого позивач не має можливості користувалися належним їй житлом.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з урахуванням положень ст. 116 ЖК України, виходив з того, що відповідач систематично порушує порушують правила співжиття і робить неможливим для інших членів сім`ї проживання з ними в одній квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 4ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом із тим відповідно до ст. 157 ЖК України наймача, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що жиле приміщення - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,1 кв.м., на праві спільної сумісної власності належить позивачці ОСОБА_2 та повнолітньому синові сторін, третій особі у справі - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 10.12.1996 органом приватизації Первухінського цукрокомбінату.

За адресою квартири зареєстровані сторони та третя особа ОСОБА_3 , але останній в квартирі не проживає, постійно мешкає в м. Харкові, що встановлено з довідки Гутянської селищної ради Богодухівського району Харківської області № 499 від 08.05.2020 та із записів будинкової книги на квартиру.

Також встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.05.1998, який було розірвано заочним рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 28.08.2019 у справі № 613/437/19.

Як слідує за змістом даного судового рішення, підставою для розірвання шлюбу за позовом ОСОБА_2 стало те, що спільне життя з відповідачем не склалося, між сторонами існують непорозуміння на ґрунті побутових та життєвих стосунків, вони не ведуть спільне господарство та спільний сімейний бюджет.

Судом встановлено, що також визнано сторонами, відповідач після розірвання шлюбу залишився проживати в цій квартирі, позивач через конфліктні ситуації з відповідачем не проживає в квартирі, наймає інше житло.

За матеріалами справи судом з`ясовано, що відповідач вселився в квартиру на законних підставах, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, тобто набув право на проживання в ній як член сім`ї власника квартири. На час припинення сторонами сімейних відносин, відповідач не набув права власності на квартиру, не є її наймачем згідно з договором. Після припинення шлюбу сторони та третя особа не проживають однією сім`єю, угод щодо проживання відповідача в квартирі не укладали.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Отже юридичний і фактичний склад указаних дій винної особи не вимагає обов`язкового притягнення такої особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності як виключної підстави для застосування ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після розлучення неодноразово вчиняв психічне насильство відносно позивача та фізично перешкоджав її проживанню у належній позивачі квартирі. Так за матеріалами перевірки № 899 від 01.04.2018 у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи по факту протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту про те, що 01.04.2018 відповідач в квартирі позивачки вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, на зауваження припинити ці дії не реагував, після чого вона викликала поліцію, факт цієї події відповідач підтвердив. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом старшого інспектора СРПП Богодухівського ВП від 01.04.2019, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.04.2018, поясненнями позивачки та відповідача від 01.04.2018; висновком по заяві ОСОБА_2 , затвердженим 06.04.2018 начальником Богодухівського ВП.

За матеріалами перевірки № 1275 від 08.04.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту того, що 03.04.2019 в квартирі позивачки відповідач вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, на зауваження припинити ці дії не реагував, факт цих подій відповідач підтвердив. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.04.2019, поясненнями позивачки від 08.04.2019; рапортом ДОП Богодухівського ВП від 09.04.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 10.04.2019 начальником Богодухівського ВП.

За матеріалами перевірки № 3846 від 16.09.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який вчиняє сварки не впускає її до квартири, тому вона змушена проживати за іншою адресою та наймати житло. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: заявою позивачки до Богодухівського ВП від 13.09.2019; поясненнями відповідача від 17.09.2019; пояснення позивачки від 18.09.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 20.09.2019 начальником Богодухівського ВП.

За матеріалами перевірки №4066 від 29.09.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який самовільно, без згоди позивачки, змінив замок на вхідних дверях в квартирі, ключі від нового замка позивачки не надав, позивачки не змогла потрапити до квартири. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом помічника чергового Богодухівського ВП від 29.09.2019, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 29.09.2019, поясненнями позивачки та відповідача від 02.10.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 03.10.2019 начальником Богодухівського ВП.

За матеріалами перевірки №4148 від 05.10.2019 слідує, що у відношенні відповідача ДОП Богодухівського ВП були проведені профілактичні заходи щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки, підставою для цього стала заява позивачки та встановлення під час перевірки факту перешкоджання позивачці відповідачем у проживанні в квартирі, який 05.10.2019 пошкодив вхідні двері квартири та замок, відчинив двері за допомогою монтировки. Вказані відомості в цих матеріалах зафіксовані: рапортом помічника чергового Богодухівського ВП від 05.10.2019, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.10.2019, поясненнями позивача та відповідача від 05.10.2019; довідкою про результати перевірки звернення позивачки та проведення профілактичних заходів у відношенні відповідача, затвердженої 16.10.2019 начальником Богодухівського ВП.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Виходячи з того, що правовий механізм захисту права власника житла, який визначений у нормі ст. 8 Конвенції при однакових зі ст. 1 Першого протоколу вимогах щодо дотримання закону має більш широкі гарантії захисту за рахунок більш строгої вимоги на пропорційність втручання у захищене ст. 8 право на житло (умови трискладового тесту), яке визначене у п. 2 цієї статті необхідністю в демократичному суспільстві, інтересами національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб, на відміну від визначеного у статті 1 Першого протоколу критеріями дотримання інтересу суспільства, - колегія суддів застосовує у даній справі відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, в якості джерела права норму ст. 8 Конвенції, відповідну практику ЄСПЛ щодо її застосування, та відповідне національне законодавство, яке цим нормам не суперечить.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку судом встановлено порушення права позивача на користування належним їй на права власності житлом, до якого входить і право користування, яке у даному випадку систематично порушується колишнім її чоловіком, який в результаті розірвання шлюбу втратив захищене ст. 405 ЦК України право користування житлом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Крім того, згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на те, що позивач є власником майна, колегія суддів вважає за необхідне застосувати вказану норму ст. 116 ЖК України в частині, яка не суперечить загаданим вище нормам сервітутного права, ст.ст. 402, 405, 406 ЦК України.

Також колегія суддів погоджується з наведеними у відзиві на скаргу доводами та відповідно до ст. 10, ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує правові висновки щодо процесуальних аспектів застосування ст. 8 Конвенції, викладених у рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України»( (Заява № 17496/19), а також щодо застосування відповідних норм національного права, викладені у постанові ВП ВС від 27 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц, провадження № 14-1 звц 21.

Так, ЄСПЛ у п. 90 свого рішення від 03 вересня 2020 року дійшов висновку що, відхиляючи скаргу заявниці про ОСОБА_7 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства (порівн. з рішенням у справі «Беваква та С.», згадано вище, п. 76). Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства.

У згаданій постанові ВП ВС від 27 квітня 2021 року касаційний суд зазначив, що належними заходами індивідуального характеру щодо заявниці при такій ситуації буде повторний розгляд справи судом апеляційної інстанції в порядку restitutio in integrum, оскільки саме він може виправити недоліки оцінки фактичних обставин цієї справи, щодо яким ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в її процесуальному аспекті.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Надані позивачем в якості доказів висновки за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі, відповідач умисно та триваюче перешкоджає позивачці в проживанні у квартирі, пошкоджує майно та порушує правила співжиття в квартирі, які роблять неможливим для позивачки проживання з відповідачем в одній квартирі.

З урахуванням даних матеріалів Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області за заявами позивачки на неправомірні дії відповідача, зареєстровані за № 899 від 01.04.2018, № 1275 від 08.04.2018, № 3846 від 16.09.2019, № 4066 від 29.09.2019, № 4148 від 05.10.2019, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт систематичного вчинення відповідачем дій є доведеним.

У статті 13 ЦК України визначені наступні межі здійснення цивільних прав особи:

1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутність судових рішень про притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за домашнє насильство, з урахуванням правових висновків ЄСПЛ і ВП ВС не виключають застосування до відповідача передбаченими вказаними нормами матеріального права заходів як виселення з житла, з огляду на доведеність фактів неодноразового домашнього насильства з боку відповідача, внаслідок чого позивач тривалий час не має можливості користувалися належним їй житлом. Таку тривалу протиправну поведінку відповідача колегія суддів розцінює як зловживання правом, внаслідок чого відповідно до приписів згаданої норми ст. 13 ЦК України виселення відповідача на підставі вищевказаних норм матеріального права, відповідає є пропорційним обмеження захищеного ст. 8 Конвенції права на повагу до житла, оскільки є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права позивача на користуванням своїм житлом.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого належного підтвердження, тому колегія суддів їх відхиляє.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, задовольняючи позов, перевірив вимоги позивача на предмет законності, пропорційності переслідуваній легітимній меті втручання у захищене статті 8 Конвенції право на житло, та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність виселення відповідача зі спірного житлового приміщення.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України є підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.