ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/753/21
Єдиний унікальний номер справи: 2-2251/08
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

15 березня 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Орловської Н.В., розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 08.07.1998 року у справі № 2-1090/1998 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про реальний поділ домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою.

27.04.2007 року, розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, Дніпровський районний суд м. Херсона постановив ухвалу, якою рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08.07.1998 року в частині визначення порядку користування земельною ділянкою скасовано.

Ухвалою цього ж суду від 27.05.2008 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.

Оскільки порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння не визначений, добровільно сторони не дійшли згоди щодо його визначення, тому ОСОБА_2 просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1 374,1 кв. м, розташованою по АДРЕСА_1 , між нею та відповідачами, виділивши їй у користування земельну ділянку відповідно до її частки у домоволодінні - 29/100 частки.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 вересня 2008 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 червня 2008 року № 186.

Виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 398,0 кв. м (пропорційно частці у домоволодінні - 29/100); ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 687,1 кв. м (пропорційно частці у домоволодінні - 50/100); ОСОБА_1 земельну ділянку площею 289,0 кв. м (пропорційно частці у домоволодінні - 21/100).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками домоволодіння, на якому розташована земельна ділянка. Суд вважав за можливе встановити порядок користування спірною земельною ділянкою, виходячи з часток у власності сторін та згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, що не суперечить технічним, архітектурним, будівельним та санітарним нормам.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 03 лютого 2009 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 вересня 2008 року, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне застосування норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить зазначене вище судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 08.07.1998 року у справі № 2-1090/98 виділено та визнано за нею право власності на 21/100 частину домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , а також визначено порядок користування земельною ділянкою, виділивши у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 317 кв.м.

Вважає, що між сторонами визначено порядок користування земельною ділянкою, який був встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 08.07.1998 року, а тому підстави для зміни існуючого порядку користування відсутні.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що ані апелянт, ані її представник не були присутні в судовому засіданні під час проголошення ухвали про відмову у перегляді заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року. З огляду на викладене вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 11.10.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки підстави, зазначені нею у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнано неповажними, надано строк для подачі до апеляційного суду вмотивованої заяви про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення з наведенням поважних підстав для такого поновлення.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 03.11.2016 року ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 р.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що з 2009 року по теперішній час ОСОБА_1 знаходилася на лікуванні поза межами міста Херсона, фізично не мала можливості вчинити дії, спрямовані на оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24.09.2008 р.

Крім того, апелянт зазначає, що через юридичну необізнаність потребувала правової допомоги, проте у зв`язку з браком грошових коштів не мала можливості своєчасно звернутися до кваліфікованого спеціаліста, що також призвело до пропуску строку на апеляційне оскарження.

Посилаючись на необхідність дотримання принципу доступу до правосуддя, а також конституційний принцип забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ОСОБА_1 просить задовольнити її клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року.

Питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення вирішується судом апеляційної інстанції повторно.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. (ч. 4 ст. 231 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги)

Згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 та її адвокат Морозенко О.Г. були присутні у судовому засіданні 02 лютого 2009 року (а.с.86, т.1), у той час як ухвала про відмову у перегляді заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року проголошена 03 лютого 2009 року (а.с. 87, т.1).

Інформація про отримання ОСОБА_1 копії ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона від 03.02.2009 р. в матеріалах справи відсутня. Проте, судом встановлено, що 13.02.2009 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Херсона від 03.02.2009 р., до якої апелянтом долучено копію вказаного судового рішення. (а.с.89-91, т.1)

Наведені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_1 станом на 13 лютого 2009 року копії повного тексту ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона від 03.02.2009 року, а тому з огляду на приписи ст. 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) слід вважати, що саме з 13.02.2009 року для апелянта розпочався перебіг десятиденного строку на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року.

Натомість, апеляційна скарга подана 03 жовтня 2016 р., що вбачається зі штампу Херсонського міського суду Херсонської області (а.с.106, т.1), тобто з пропуском строку, визначеного нормами ч.1 ст. 294 ЦПК України, більше ніж на сім років.

Згідно з частиною першою статті 73 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Згідно з частиною третьою статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що єдиною умовою поновлення пропущеного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, є визнання причин пропуску такого строку поважними. При цьому, поняття поважності причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Суд зазначає, що правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду не знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2020 р. у справі № 826/10808/18.

Як зазначалось вище, в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року ОСОБА_1 вказує, серед іншого, на юридичну необізнаність та відсутність коштів для звернення за кваліфікованою правовою допомогою.

Проте, вказаний довід заявника суд відхиляє, оскільки ЦПК України не визначає юридичну необізнаність особи поважною причиною пропущення процесуального строку та підставою для його поновлення.

Крім того, згідно статті 8 Закону України від 02.06.2011 № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу" усі особи, які перебувають під юрисдикцією України, мають право на безоплатну правову допомогу.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що апелянт ОСОБА_1 , перебуваючи у скрутному фінансовому становищі та потребуючи професійної правничої допомоги, не була позбавлена можливості звернутися за такою допомогою до відповідного центру безоплатної правничої допомоги, а тому вказані доводи заявника не можна визнати поважними у розумінні статті 73 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги).

Щодо доводу заявника про те, що своєчасному апеляційному оскарженню заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року перешкоджав її незадовільний стан здоров`я, то суд вважає його необґрунтованим, оскільки надані ОСОБА_1 докази свідчать про перебування її на лікуванні лише з березня 2015 року. (а.с. 123-153, т.1)

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження тривалості хвороби та знаходження на лікування у період з 2009 по 2014 роки заявником не надано, а тому вказані обставини також не можуть бути визнані судом в якості поважної причини пропуску строку на апеляційне оскарження.

Щодо посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України №9-зп/2011 від 25 грудня 1997 року та рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року, то в контексті даних спірних правовідносин суд також вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

Так, у п.1,2 резолютивної частини рішення № 9-зп від 25.12.1997 року, на які містить посилання абз. 7 пункту 3 мотивувальної частини рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012 року Конституційний Суд України зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Разом з тим, у рішенні №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, а також стимулюють учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Правова природа строку на апеляційне оскарження дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з апеляційною скаргою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до приписів частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справах "Салов проти України", п. 93, "Сутяжник" проти Росії", п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків на апеляційне оскарження у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для інших учасників справи а також того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом першої інстанції судове рішення не матиме поворотної дії у часі та не потребуватиме скасування, а правові наслідки прийнятого рішення не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки на апеляційне оскарження сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень суду першої інстанції.

Крім того, суд зауважує, що дотримання строків на апеляційне оскарження є однією з умов дисциплінування учасників цивільно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у цивільному процесі не тільки сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, але й стимулює суд і учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки на апеляційне оскарження судового рішення обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду з апеляційною скаргою, відносини стають стабільними.

Суд зауважує, що норми ЦПК України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного процесуального строку.

Особа, яка заявляє клопотання про поновлення відповідного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Водночас, заявником ОСОБА_1 пропущений встановлений законом строк на апеляційне оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 24.09.2008 року, проте обґрунтованих обставин та належних доказів про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі заявника, причин, які б зумовили поважність пропуску встановленого ч. 1 ст. 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) строку не наведено, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати підстави, вказані заявником у заяві від 03.11.2016 р. (а.с.121-122, т.1) поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 та п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, зокрема, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку визнані судом неповажними.

Оскільки скаржником подано апеляційну скаргу з порушенням строку на апеляційне оскарження, а наведені ним причини пропуску такого строку визнані судом неповажними, тому згідно ч. 4 ст. 357 та п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 вересня 2008 рокуслід відмовити.

Керуючись ч. 4 ст. 357, п. 4 ч. 1 ст.358 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 вересня 2008 року, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя Херсонського

апеляційного суду Н.В.Орловська