Постанова

Іменем України

03 березня 2021 року

м. Київ

справа № 753/14629/18

провадження № 61-18154св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліана Георгіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у складі судді Цимбал І. К. та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Мельника Я. С., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (далі - ТОВ «ФК «Авістар») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г., про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ТОВ «ФК «Авістар», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 223367283, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 515 000,00 дол. США.

В рахунок забезпечення належного виконання умов кредитного договору 23 липня 2008 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :90:242:0024 та житловий будинок, загальною площею 344,0 кв. м, які розташовані у АДРЕСА_1 .

з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 предмета іпотеки, а саме: житлового будинку, загальною площею 344,00 кв. м, та земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування від 31 липня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г.

Посилаючись на те, що при укладенні договорів дарування була відсутня згода іпотекодержателя, ТОВ «ФК «Авістар» просило суд:

- визнати недійсними договори дарування від 31 липня 2015 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. та зареєстровані в реєстрі за № 1329, №1332;

- відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та запис про право власності на житловий будинок, загальною площею 344,00 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження іпотекою та запис про заборону відчуження земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, позов ТОВ «ФК «Авістар» задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозинець Ю. Г. та зареєстрований за реєстровим № 1332.

Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозинець Ю. Г. та зареєстрований за реєстровим № 1329.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Авістар» судовий збір у розмірі 3 524,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що оспорювані договори дарування укладені без згоди іпотекодержателя, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання таких договорів недійсними.

Водночас обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом пред`явлення вимоги про відновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності ОСОБА_2 не передбачений нормами ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просив суд скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди проігнорували наявність ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 29 квітня 2015 року у справі № 271/8346/14-ц, згідно з якою іпотечний договір від 23 липня 2008 року № 1035 було розірвано, припинено іпотеку за вказаним договором та заборону відчуження нерухомого майна. У зв`язку із цим 21 травня 2015 року до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна було внесено відповідні записи (про припинення обтяження предмета іпотеки та про припинення іпотеки), що надало ОСОБА_2 право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд відповідно до статті 319 ЦК України. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За умови припинення іпотеки ОСОБА_2 не зобов`язаний був отримувати згоду кредитора на відчуження майна, яке було предметом іпотеки. Суд першої інстанції безпідставно відмовив представнику ОСОБА_2 у продовженні строку для подання відзиву на позовну заяву.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2019 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. зазначила, що оспорені договори дарування нерухомого майна посвідчеі відповідно до законодавства України, підстави для визнання їх недійсними відсутні.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2019 року, ТОВ «ФК «Авістар» заперечувало проти доводів ОСОБА_2 , а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року вважало законними та обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 753/14629/18 із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

23 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 223367283, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від банку кредит у розмірі 515 000,00 дол. США строком до 23 липня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 23 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:242:0024, та житловий будинок, загальною площею 344,00 кв. м, які розташовані у АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. та накладено заборону відчуження предмета іпотеки, про що внесено інформацію до Державного реєсту іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №1036 та №1037.

Відповідно до пункту 5.5 договору іпотеки іпотекодавець виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя має право у будь-який спосіб відчужувати (продавати, міняти, тощо) предмет іпотеки (т. 1, а. с. 19).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-1540/10 задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості.

Розірвано кредитний договір №223367283 від 23 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у сумі 614 269,80 дол. США.

У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку, загальною прощею 0,1000 га, кадастровий номер 000:90:242:0024, цільове призначення - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок, загальною площею 344,00 кв. м, які розташовані у АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовлено.

На виконання рішення суду від 17 грудня 2010 року Дарницьким районним судом міста Києва 06 жовтня 2011 року видано виконавчий лист.

31 липня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» (далі - ПАТ «Комерційний індустріальний банк») укладені договори відступлення права вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

У цей самий день між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» укладено договори відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. та зареєстровано в реєстрі за № 957.

У пункті 2.1. договору відступлення права вимоги передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор замінює первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року замінено стягувача у виконавчому листі, виданому 06 жовтня 2011 року у цивільній справі № 2-1540/10 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Авістар».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 21 травня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. прийняла рішення про припинення обтяження предмета іпотеки (т. 1, а. с. 56-78).

31 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г., за якими ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 належні йому на праві власності земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:242:0024, та житловий будинок АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 139-140, 157-158).

Встановлено і відповідачами не спростовано, що згоду на відчуження предмета іпотеки позивач ОСОБА_2 не надавав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Аналізуючи наведені правові норми, слід зазначити, що нікчемними правочинами (недійсними в силу закону), є правочини про нікчемність яких вказано у відповідних нормах закону.

Однак у разі невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

На підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували надання іпотекодержателем майна на момент укладення договорів дарування згоди на відчуження предмета іпотеки.

Як правильно встановлено судами, на час укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договорів дарування від 31 липня 2015 року земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, та житлового будинку, загальною площею 344,00 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вказане нерухоме майно перебувало під забороною відчуження на підставі договору іпотеки від 23 липня 2008 року № 1035, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Іпотекодержатель за вказаним договором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Авістар», згоди на відчуження переданого в іпотеку майна не давав.

Водночас суди не звернули увагу на те, що права власності на спірну нерухомість у АДРЕСА_1 за договорами дарування ОСОБА_1 не набув в силу нікчемності зазначених договорів, яка встановлена згідно із статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 29 травня 2019 року у справі № 501/1703/16-ц (провадження № 14-138цс19) викладено правовий висновок про те, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин Верховний Суд вважає за необхідне відмовити ТОВ «ФК «Авістар» у задоволенні позову не з підстав необґрунтованості позовних вимог, а у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту права, конкретизувавши при цьому, що договори дарування від 31 липня 2015 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. та зареєстровані в реєстрі за № 1329, №1332, є недійсними у силу закону (нікчемними).

При цьому колегія суддів враховує, що ТОВ «ФК «Авістар» рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, у тому числі про відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в касаційному порядку не оскаржує.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Ураховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір, сплачений ОСОБА_2 при поданні апеляційної та касаційної скарг у розмірі 12 334,00 грн (5 286,00 + 7 048,00), покладається на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліана Георгіївна, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та зобов`язання вчинити дії відмовити з підстав, викладених у цій постанові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» на користь ОСОБА_2 12 334 (дванадцять тисяч триста тридцять чотири) грн 00 коп. судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк