ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3257/21 Справа № 205/4229/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпрі ради, про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2006 року позивач та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати останній кредит у розмірі 39000 доларів США строком до 23 серпня 2021 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання зобов`язання сторони кредитного договору уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому умовами договору.

ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Банком направлено письмову вимогу до відповідачів про виселення з іпотечного майна, однак відповідачі житлове приміщення до теперішнього часу не звільнити.

На підставі викладеного, позивач просить виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що іпотечне майно придбане за кредитні кошти, а також, не зазначено житло, яке надається відповідачам при виселенні.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого АТ КБ «ПриватБанк», подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачам, та не покладає такого обов`язку на АТ КБ «ПриватБанк». Судом не з`ясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів, поклавши тягар доказування на позивача.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Крайняк І.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNC0GK00000039, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 23 серпня 2006 року по 23 серпня 2021 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 39 000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 5685 доларів США на сплату страхових платежів. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки, винагороду, комісію за користування кредитними коштами (т.1 а.с. 4-5).

У забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № DNC0GK00000039, сторони уклали договір іпотеки № DNC0GK00000039, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 6-7).

Квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., зареєстрованому в реєстрі за № 1879. Продаж квартири вчинено за 232000,00 грн. (т.1 а.с. 95).

Зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, а відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, чим порушила умови кредитного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. Виконання рішення в частині звернення стягнення зупинено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В задоволенні позову банку в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено (т.1 а.с. 8-13).

14 березня 2016 року ОСОБА_1 та 22 квітня 2016 року ОСОБА_2 банком направлені вимоги про добровільне звільнення ними та всіма зареєстрованими та незареєстрованими особами у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , предмету іпотеки (т.1 а.с.14-17).

Відповідно довідки, виданої 20 березня 2019 року Головою правління «ОК ЖБК № 186» у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 та члени її сім`ї: чоловік - ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 191, 194-195).

12 квітня 2019 року позивачем направлено вимогу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , про добровільне звільнення у місячний термін квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 212-213).

Проте, квартира відповідачами не звільнена.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що іпотекодавець придбала квартиру, яка є предметом іпотеки не за рахунок взятих кредитних коштів. Також позивачем не зазначено інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачам при виселенні.

Такі висновки суду є правильними з огляду на наступне.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Згідно з договором купівлі-продажу від 23 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , остання купила квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за 232300,00 грн, що еквівалентно 46000,00 доларів США, у той час коли кредит, наданий для придбання вказаної квартири, становив 39000,00 доларів США.

При цьому походження різниці вартості квартири у розмірі 7000,00 доларів США не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.

Таким чином, вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Посилання скаржника на неправильність застосування положень ст. 109 ЖК Української РСР є необґрунтованими, оскільки при вирішенні питання щодо виселення на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК Української РСР.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд зобов`язаний був з`ясувати, до компетенції якого органу належить право надавати житло у разі виселення відповідачів, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки наведене не є обов`язком суду при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, судом цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог, а тому саме позивач у позові мав визначити те інше житлове приміщення, в яке підлягали виселенню відповідачі.

Отже, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова