ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/838/21 Головуючий суддя І інстанції Подус Г. С.
Провадження № 22-ц/818/5160/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про спонукання виконати або припинити певні дії
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності органу пенсійного забезпечення,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності органу пенсійного забезпечення та просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 63 000 гривень.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У 1997 році позивач отримала право на пенсію за віком, з урахуванням вимог та положень Закону Україну «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003.

Вказує, що Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію на території Луганської та Донецької областях (зокрема у м. Стаханові, Луганської області). Не маючи можливості та коштів для переїзду на підконтрольну Україною територію вона проживала за місцем своєї реєстрації, і відповідно їй не виплачувалася пенсія.

Зазначає, що на підставі довідки внутрішньо переміщеної особи її було взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян м. Харкова. У серпні 2019 року позивачка звернулась з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просила нарахувати та виплатити їй пенсію за віком, з серпня 2014 року до моменту припинення.

Оскільки права позивачки були порушені, вона звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо не нарахування та невиплати їй пенсії з серпня 2014 року і зобов`язанням виплатити заборгованість за вищевказаний період. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року № 520/12764/19 було частково задоволено її позов до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити пенсію за період з серпня 2014 року по 30.11.2020, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць - допущено до негайного виконання.

Вказує, що в подальшому, позивачка звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 30.07.2020 державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Причиною закінчення виконавчого провадження є протиправна бездіяльність відповідача, який станом на 18.01.2021 не виконав рішення суду у повному обсязі.

Той факт, що позивачка з серпня 2014 року по листопад 2019 року не отримувала пенсію беззаперечним порушенням норм чинного законодавства України, яке було допущено органами Пенсійного фонду України, і яке підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року № 520/12764/19. ОСОБА_1 вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди від Пенсійного фонду України в особі його територіального органу - Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та позов задовольнити.

Зазначає, що рішення суду не виконується відповідачем майже півтора року, вина відповідача щодо невиплати пенсійних виплат є встановленою.

Вказала, що відповідач була позбавлена єдиного джерела існування протягом більше ніж 5 років з вини відповідача, що спричинило погіршення здоров`я літньої людини. Також вказує, що боротьба за виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду, прикладення значних додаткових зусиль, які змушена вона була вчиняти спричинило їй значні моральні страждання.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що відсутність бюджетного та іншого фінансування та коштів на виплату грошових сум на виконання судового рішення є поважною причиною, яка унеможливлює проведення відповідних виплат, що виповідає висновкам, викладеним Верховним судом України у справі №21-66а14 від 24.03.2015 року.

Зазначає, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України компенсується за рахунок державного бюджету, отже належним відповідачем у справі є Держава, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів в обґрунтування вимог щодо акту спричинення відповідачами моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку, що саме протиправними діями відповідачів спричинено понесення позивачу шкоди, доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, а відтак задоволенню не підлягають.

Проте в повному обсязі погодитись з такими висновками суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, 11.01.1997 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні ПФУ та одержувала пенсію за віком, що підтверджується дублікатом пенсійного посвідчення.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію на території Луганської та Донецької областях (зокрема у м. Стаханові, Луганської області).

Не маючи можливості та коштів для переїзду на підконтрольну Україною територію ОСОБА_1 проживала за місцем своєї реєстрації, і відповідно їй не виплачувалася пенсія.

На підставі довідки внутрішньо переміщеної особи її було взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян м. Харкова.

У серпні 2019 року позивачка звернулась з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просила нарахувати та виплатити їй пенсію за віком, з серпня 2014 року по момент припинення.

Оскільки права ОСОБА_1 були порушені, вона звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо не нарахування та невиплати їй пенсії з серпня 2014 року і зобов`язанням виплатити заборгованість за вищевказаний період.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року № 520/12764/19 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити пенсію за період з серпня 2014 року по 30.11.2020, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць - допущено до негайного виконання.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження.

30.07.2020 державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Причиною закінчення виконавчого провадження є протиправна бездіяльність Відповідача, який станом на 18.01.2021 не виконав рішення суду у повному обсязі.

Той факт, що позивачка з серпня 2014 року по листопад 2019 року не отримувала пенсію беззаперечним порушенням норм чинного законодавства України, яке було допущено органами Пенсійного фонду України, і яке підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року № 520/12764/19. Ця обставина встановлена судом, та не потребує додаткового доведення з боку Позивача.

З мотивувальної частини рішення суду прямо вбачається, що позивач не отримав пенсійні виплати не з власної вини. Оскільки на сьогодні ОСОБА_1 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа на території міста Харкова суд вважав, що вона має право на відшкодування моральної шкоди від Пенсійного фонду України в особі його територіального органу - Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі. Можливість отримати судовий захист порушеного чи оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому, реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

Право, напевно, не мало б особливо важливого значення для суспільства та особи, якби не було забезпечене можливістю примусового здійснення, тобто реалізації права. Сутність судового захисту полягає в забезпеченні реальності правовідносин в суспільстві та надання їм сили державного примусу. Безпосередньо сам судовий захист являє собою компетентне і безспірне визнання законності вимоги правового характеру, як правило, за допомогою державно-владного примусу відповідних осіб до реального виконання їх юридичних обов`язків.

Право на захист також закріплено в статті 4 ЦПК України та статті 16 ЦК України.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що оскільки під час розгляду його адміністративного позову, який розглядався адміністративним судом, не стягнуто судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, ці витрати в розмірі 3000,00 грн є збитками та майновою шкодою і підлягають стягненню з відповідача.

Проте, із змісту статей 1166, 1167 ЦК України, в яких зазначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду вбачається, що під шкодою розуміють втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи. Шкода у спеціально - юридичному значенні (залежно від правової системи даної країни, конкретної галузі права)- це пряма дійсна шкода (реальна матеріальна шкода) або матеріальна шкода як сукупність реальної шкоди та упущеної вигоди чи шкода як сукупність матеріальної та моральної шкоди; порушення прав, свобод, законних інтересів суб`єктів права, а також, створення ситуації, коли їх неможливо здійснити. Іншими словами, шкода - це зменшення кількості майнового блага (внаслідок знищення майна, втрата можливості отримати майно, яке особа неодмінно отримала б за нормального перебігу подій) або погіршення його якості (пошкодження речі, зіпсування, приведення її у стан, у якому вона здатна виконувати всі свої функції).

Шкода у власне етичному (загально-соціальному, загальнолюдському) значенні - це певна шкода суто соціально-моральному характеру, спричинена суцільним відносинам у процесі здійснення суб`єктивного права (шкода з огляду на вимоги до моральності поведінки особи, моральні цінності суспільства).

Зміст збитків як грошової форми шкоди допомагає розкрити стаття 22 ЦК України. Вони включають:

1) реальні збитки, які у свою чергу включають:

а) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі;

б) витрати, які особа зробила чи мусить зробити для відновлення порушеного права;

2) упущену вигоду - доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не порушили. Тобто, збитки - це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди. Однак, вони не є майновою шкодою, не завжди пов`язані з майном, відшкодування збитків не є відповідальністю.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з мотивуванням відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди за недоведеністю, виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди є встановлені рішенням суду в адміністративній справі неправомірні дії Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області щодо припинення нарахування йому пенсійних виплат.

Внаслідок таких дій позивач зазнала моральних страждань, вимушена була змінити свій звичний спосіб життя та вжити додаткових зусиль для його організації та поновлення своїх прав.

Разом з тим, як вже зазначалось, статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що немає законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Як зазначено у частині другій статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Згідно статті 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 35 Порядку передбачено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03 жовтня 2001 року, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України та за рахунок не коштів Пенсійного Фонду України, а бюджету України.

Оскільки шкода, завдана органами Пенсійного фонду України має компенсуватися за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, слід визнати, що суд розглянув справи у неповному складі з боку відповідача.

Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження 12-110гс18.

Таким чином, органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування нею шкоди, завданої органом державної влади, є, поряд з таким органом, Державна казначейська служба України, яка діє від імені Державного бюджету України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 281/46/16-ц, провадження № 61-9561св18; у постанові від 08 травня 2019 року, справа № 127/15600/17, провадження № 61-37307св18; у постанові від 15 травня 2019 року, справа № 709/1751/17-ц, провадження № 61-13428св18; у постанові від 12 червня 2019 року, справа № 753/887/17, провадження № 61-24056св18.

Проте, позивач не пред`явив вимог до відповідного органу, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У контексті зазначеного завдання цивільного судочинства та за змістом норми ч. 5 ст. 12 ЦПК України у цивільному судочинстві діє принцип судового керівництва, згідно якому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції не звернув належної уваги на склад учасників у справі, всупереч вищевказаних норм ст.ст. 2, 12 ЦПК України та імпліцитно визначеному в них принципу судового керівництва не роз`яснив позивачу право на заміну неналежного відповідача, або - залучення співвідповідача відповідно до норми ст. 51 ЦПК України, який моє відповідати за заявленими у даній справі вимогами, що не відповідає завданню цивільного судочинства.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості зміни коло відповідачів на стадії апеляційного перегляду справи, що наразі унеможливлює перегляд позовних вимог ОСОБА_1 стягнення моральної шкоди з органів Пенсійного фонду України у даній справі. При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду із аналогічним позовом до належного відповідача.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , однак при цьому з порушення норм цивільного процесуального права не звернув увагу на відсутність належного відповідача, що не надає змоги суду апеляційної інстанції перевірити доведеність позовних вимог та дотримання судом норм матеріального і процесуального права, що є відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення суду із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що він був заявлений до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності органу пенсійного забезпечення відмовити з інших мотивів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.