ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1439/18
Провадження № 22-ц/4820/284/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

з участю представника апелянта адвоката Нікітюка П.М.,

Білоуса В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 листопада 2020 року, суддя Гавриленко О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання боргової розписки недійсною,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначив, що 12 вересня 2018 року він надав ОСОБА_1 кошти в сумі 330000 грн., які остання зобов`язалась йому повернути до 17 вересня 2018 року, про що надала відповідну письмову розписку. В строк зазначений у розписці ОСОБА_1 кошти йому не повернула, ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим просив стягнути з останньої основну суму боргу та 3% річних за період прострочення основного боргу з 18 вересня 2016 року по 08 жовтня 2018 року в розмір 542 грн.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання боргової розписки недійсною. В обґрунтування позову зазначила, що вона не позичала кошти у ОСОБА_2 , а розписка нею була написана під диктовку, під впливом погроз на її адресу та адресу її родини, із застосуванням психологічного тиску зі сторони сина позивача. Причиною, які спонукали ОСОБА_2 та його сина вимагати від неї написання спірної розписки слугував начебто виявлений факт нестачі товарно-матеріальних цінностей по місцю її роботи в ТОВ «Ласунка плюс» на посаді начальника торгового відділу, що є неправдою. ОСОБА_2 використав тяжку для неї обставину та змусив написати розписку про отримання грошових коштів у борг, які вона від нього фактично не одержувала. Оскільки розписка написана нею всупереч її волі та внаслідок застосування психологічного тиску з боку сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , тому вона має бути визнана судом недійсною на підставі ч. 1 ст. 231 ЦК України.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 листопада 2020 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за борговою розпискою від 12 вересня 2018 року в розмірі 330000 грн. та 542 грн. нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми боргу. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального права та процесуального права у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Мотивуючи скаргу вказала, що написання нею розписки про отримання коштів було пов`язане з її трудовою діяльністю в ТОВ «Ласунка ПЛЮС», керівником якого є ОСОБА_2 . У період з липня 2017 року по 12 вересня 2018 року вона працювала у товаристві на посаді торгового представника. Розписка була написана під диктовку, із застосуванням погроз щодо вчинення насильства щодо неї та членів її родини, невиплати заробітної плати, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили, що вона у період з 2017 року по вересень 2018 року працювала торговим представником у ТОВ «Ласунка Плюс», що судом також враховано не було. При проведенні судової почеркознавчої експертизи від 11.11.2019 року №1.1-0151:19 було встановлено, що ОСОБА_1 могла бути під психологічним тиском. Також суд першої інстанції неналежним чином дослідив інші докази у справі та частину їх визнав неналежними. Судом не було досліджено розписку від 12 вересня 2018 року не встановлено природу походження розписки, підстави її написання, мету та сам факт передачі та отримання грошових коштів.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 склала розписку, за якою зобов`язалася повернути ОСОБА_2 отримані в позику 330000 грн. в строк до 17 вересня 2018 року, уклавши таким чином договір позики (т. 1, а.с. 69).

Свої зобов`язання по поверненню позики ОСОБА_1 не виконала, про що свідчить наявність у ОСОБА_2 боргового документа, розписки позичальника від 12 вересня 2018 року.

Задовольняючи первісний позов суд вказав на відсутність у справі доказів на підтвердження обставин щодо фактичного неотримання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_2 за письмовою розпискою.

В той же час, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що доводи та заперечення ОСОБА_1 щодо тієї обставини, що вона не отримувала від ОСОБА_2 грошових коштів, а під час написання розписки перебувала у тяжкій для неї обставині, яка пов`язана із здійсненням психологічного тиску, погрозами застосування сили щодо неї та її родини, не оплати виконаної роботи та звернення до поліції щодо розтрати коштів, доказами не підтверджено.

Висновок суду першої інстанції є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 361/7109/15-ц).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дослідивши боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться в позивача, доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач за первісним позовом суду не надала й не спростувала, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд зазначає, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц).

ОСОБА_1 , визнаючи, що боргова розписка про отримання від ОСОБА_2 у позику грошових коштів у розмірі 330000 грн., була написана нею, заперечує сам факт отримання коштів від ОСОБА_2 , вказуючи на те, що така розписка написана нею під психологічним тиском сина первісного позивача, ОСОБА_3 .

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Суд обґрунтовано вказав на відсутність у справі доказів щодо безгрошовості укладеного договору та вчинення психологічного тиску на ОСОБА_1 з метою написання нею розписки.

Надані відповідачем за первісним позовом заява про вчинення злочину (а.с. 112-114), ухвали слідчих суддів щодо зобов`язання внести відповідні відомості до ЄРДР (а.с. 115, 167, 169, 176) та відповідні витяги з ЄРДР (а.с. 182-183), довідка про те, що ОСОБА_1 була на прийомі у сімейного лікаря (а.с. 117), фотокопії медичної картки ОСОБА_1 (а.с. 151-155) не підтверджують застосування до ОСОБА_1 психологічного тиску та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Допитані в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 обставини вчинення щодо ОСОБА_1 психологічного тиску не підтвердили, натомість свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вказали на те, що розписку ОСОБА_1 написала добровільно.

Висновком судової почеркознавчої експертизи беззаперечних відповідей щодо написання розписки під впливом збиваючих факторів у вигляді насильства не надано, що, за відсутності інших доказів в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 вказує на недоведеність обставини існування будь-якого примусу зі сторони позивача за первісним позовом, спрямованого на спонукання її скласти спірну розписку.

З`ясувавши всі обставини справи та дослідивши докази, надані ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог, надавши оцінку усім наданим сторонами доказів в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 через недоведеність обставин, на які посилалася позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення позовних вимог.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням та переоцінки доказів, що були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

О.І. Талалай