Справа № 485/1766/20
Провадження №2/485/75/21
Рішення

іменем України

12 березня 2021 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Соловйова О.В.,

секретар судового засідання Забаровська С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Снігурівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Ідея Банк" (далі АТ "Ідея Банк") про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 березня 2020 року між ним та АТ "Ідея Банк" було укладено Договір № Z06.00300.006508695, згідно з яким він отримав кредит у розмірі 67800,00 грн. Позивач сумлінно виконував обов"язки з погашення вищевказаного кредитного договору. Однак, вважає що вказаний договір суперечить вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", зокрема ст.ст. 11, 18, 19 цього закону. Так, при підписанні договору йому не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування.

Також, позивач вважає що форма та зміст кредитного договору не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 638, 1054 ЦК України та ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки в заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути в кредитному договорі, до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на його шкоду.

Зокрема, позивач посилається на постанову Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 "Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", відповідно до якої в разі письмового звернення споживача, банк зобов"язаний надати повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов"язаннях споживача, пов"язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, які повинні бути сплачені за кредитним договором.

Також, позивач зазначає про те, що положення ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" встановлюють обов"язок банка "перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови". Частиною 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач не зобов"язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. За положеннями частин 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно із п. 58 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/16663/16-ц: несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Позивач вказує на те, що банком було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено йому письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту. Банк скористався тим, що йому об"єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а банк, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Посилається на ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", згідно якої нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Визначає ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" якою встановлено правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Враховуючи викладене, позивач вважає кредитний договір № Z06.00300.006508695 від 13 березня 2020 року таким, що порушує його права як споживача та таким, що підлягає визнанню нікчемним, а тому просить визнати його недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину.

02 лютого 2021 року до суду надійшов відзив АТ "Ідея Банк", в якому відповідач просить відмовити позивачу у позові в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що позивач у день укладення кредитного договору ознайомився з паспортом споживчого кредиту, у якому міститься інформація про умови кредитування, орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування, та підписав вказаний паспорт. Позивач підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз"яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків для нього, в тому числі в разі не виконання позивачем зобов"язань за кредитним договором. Крім того, в кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п.1.2), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 21,99% річних (п.1.3), тощо. Позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі і з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст Договору жодним чином не порушує його законних прав та інтересів. У свою чергу, відповідно до ст.15 ЗУ "Про споживче кредитування", позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, позивач від одержання кредиту не відмовлявся, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав та не звертався до відповідача за додатковим роз"ясненням положень договору. Позивачем жодним чином не доведено вчинення банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція, а також провадження діяльності, спрямованої на введення споживача в оману. Крім того, з позовних вимог позивача не зрозуміло яким чином банк порушив його права і які умови кредитного договору є несправедливими (а.с. 25-28).

В судове засідання сторони не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю (а.с.10).

Представник відповідача АТ "Ідея Банк" у прохальній частині відзиву просив розгляд справи проводити без участі представника банку.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів.

У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 13 березня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ "Ідея Банк" укладено Договір кредиту та страхування № Z06.00300.006508695, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 67800,00 грн, зі сплатою процентної ставки ( змінювана) 21,99% річних, строком на 36 місяців (п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору).

Пунктом 1.5 договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі ДКБОФС), за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 Додатку № 1 як "Плата за обслуговування кредитної заборгованості". Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід"ємною частиною договору, та розміщені на веб-сайті банку: https://ideabank.ua.

Відповідно п.1.6 договору, дата повернення кредиту -13.03.2023 року. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок НОМЕР_1 , відкритий у Банку, відповідно до порядку повернення кредиту, викладеного в паспорті споживчого кредиту згідно Додатку № 1 до даного договору.

У відповідності до п.1.7 договору, банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 61917,81 грн на рахунок НОМЕР_1 позичальника, який відкритий в АТ "Ідея Банк", та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 5882,19 грн згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього договору.

Змінювана процентна ставка, згідно п.1.3 договору, визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5% збільшена на маржу банку в розмірі 12,49% (п.1.8 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що позичальник погоджується з тим, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід"ємними складовими цього договору та зобов"язується виконувати їх умови.

П.3.8 договору, позичальник надає особисто згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного Банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтверджує, що перед укладанням договору ознайомлений у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту та з нормами Закону України "Про споживче кредитування".

П.3.10 договору, згідно з Законом України "Про захист персональних даних", позичальник надає банку згоду на обробку, зберігання своїх персональних даних, а також розголошення їх третім особам у разі, якщо таке розголошення необхідне для реалізації банком своїх прав та обов"язків, визначених чинним законодавством України, договором або ДКБОФО.

П.3.11 договору, позичальник підтверджує, що ознайомився з інформацією, необхідною для отримання споживчого кредиту, з наявними та можливими видами кредитування у банку, для прийняття усвідомленого рішення, а також самостійно обрав страхову компанію з переліку трьох запропонованих банком.

Також п. 4 договору визначає, що сторони дійшли згоди про те, що в Додатку №1, що є невід"ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: а) детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; б) графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування; в) сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Договір та Додаток № 1 до договору були надані позичальнику для ознайомлення до моменту їх укладення.

П.6 договору, всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, умови банківського рахунку додатково до тих, що вказані в договорі, і є невід"ємною частиною договору та чинна редакція якого розміщена на сайті банку: www.ideabank.ua.

П.7 договору, договір укладено в двох автентичних примірниках, по одному для банку та позичальника.

П.8 договору, договір набуває чинності: в частині споживчого кредиту з моменту списання коштів з позичкового рахунку для виконання п.1.7.

Позичальник ознайомився з умовами кредитування, підписавши паспорт споживчого кредиту (а.с. 8 - зворот).

За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у статті 627 ЦК України, яка з посиланням на статтю 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.

За статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання - під яким, відповідно до статті 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на час укладення договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Згідно із частиною 2 статті 9 Закону України "Про споживче кредитування" до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Частинами 9 та 10 вищевказаної статті Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Це положення не застосовується, якщо кредитодавець на момент вимоги має підстави не продовжувати або не бажає продовжувати процес укладення договору про споживчий кредит із споживачем. Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У пункті 12 статті 9 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.

Отже, нормами Закону України "Про споживче кредитування" передбачено вимоги щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування та ін. з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Також, передбачене право споживача вимагати отримання відповідної інформації.

Так, у пункті 12 статті 9 вказаного Закону передбачена відповідальність кредитодавця у випадку ненадання визначеної у статті 9 інформації. При цьому, законодавець не пов`язує ненадання такої інформації із недійсністю укладеного в подальшому кредитного договору.

Одночасно, частиною 1 статті 15 Закону України "Про споживче кредитування" споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Так, матеріалами справи встановлено що, позивач отримав інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартна форма) та відображена у Паспорті споживчого кредиту, в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредитної заборгованості; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України "Про споживче кредитування".

Також, підписанням спірного кредитного договору, зокрема п.п. 3.2, 3.8, 3.11, позичальник підтвердив, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного Договору.

Отже, позивач підтвердив, що отримав усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними.

Щодо посилань позивача на ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в редакції чинній до 10 червня 2017 року та на Постанову НБУ від 10 травня 2007 року № 168, як на захист свого права, суд звертає увагу на таке.

На момент укладення, 13 березня 2020 року, спірного кредитного договору відповідно до Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 року, який набрав чинності 10 червня 2017 року, "Про споживче кредитування", зміст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" викладено у новій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Крім того, на момент укладення спірного кредитного договору 13 березня 2020 року, втратили чинність і "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Таким чином, посилання позивача на норми Закону України "Про захист прав споживачів" та "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, які на момент укладення кредитного договору втратили чинність є безпідставними.

Як було зазначено вище, згідно статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

За змістом статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

На момент укладення спірного кредитного договору набрали чинність Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою НБУ № 49 від 8 червня 2017 року (далі - Правила № 49).

У додатку 1 до Правил № 49 передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом відносяться витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит.

Отже, чинним на момент укладення спірного договору законодавством України передбачено право кредитодавця у договорі споживчого кредиту встановлювати оплату за обслуговування кредиту.

Саме такі висновки щодо застосування положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 10.06.2017р., викладено у Постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом.

Крім того, відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 15, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту 13 березня 2020 року, що підтверджується його підписом (а.с.8 - зворот). Таким чином, доводи позивача про те, що банк не повідомив умов кредитування, про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, а також те, що він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, спростовуються вищезазначеними обставинами.

Отже, позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтями 11, 15, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору.

Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/16663/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд проаналізував зміст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції чинній до 10 червня 2017 року, якою було передбачено заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Однак у справі, що розглядається судом встановлено, що на момент укладення спірного договору є чинною стаття 11 цього Закону, (в редакції від 10.06.2017р.), положення якої не містять вищезазначеної заборони. Отже обставини у справі, яка була предметом перегляду у суді касаційної інстанції, не є тотожними обставинам зазначеної цивільної справи.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підтверджуються належними доказами, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд Миколаївської області, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12.03.2021.

Суддя О.В. Соловйов