ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/12753/20

провадження № 22-ц/818/2026/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на балансі споживачів 2-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 знаходиться вузол обліку теплової енергії, та вказує, що відносини між мешканцями квартир 2-го під`їзду по АДРЕСА_1 ґрунтуються не на договірних умовах, а на відносинах між співвласниками, які відповідно до ст. 360 ЦК України зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Відповідач ОСОБА_2 не сплатила свою частку коштів в розмірі 448,18 грн у 2010 році, ставши співвласником лічильника. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року по справі № 638/3039/16 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основної заборгованості на придбання та ввід до експлуатації лічильника тепла 2-го під`їзду в сумі 448,18 грн було задоволено в повному обсязі.

В позові ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 , ставши співвласником лічильника тепла 2-го під`їзду реєст. № 30386 своєчасно не сплатила свою частку коштів у проведенні першої чергової державної перевірки лічильника тепла на під`їзді згідно рішення зборів від 25 липня 2014 року в розмірі 41 грн та в проведенні другої чергової державної перевірки лічильника тепла на під`їзді згідно рішення зборів від 21 липня 2018 року в розмірі 70 грн. Ці кошти повністю за відповідача сплатив сам позивач, тому він вважає, що має право на суму в розмірі 7440,54 грн, заощадженої відповідачем по трикімнатній квартирі загальною площею 62,9 кв.м. станом на 31 серпня 2020 року.

Також, позивач зазначає, що він на встановлення лічильника тепла витратив до своєї обов`язкової частини в розмірі 447,47 грн додатково ще 6753,21грн, що складає суму 7200,68 грн і становить від загальної вартості лічильника 42,22% (загальна вартість лічильника тепла становить 17053,12 грн), тому він має право на частку в розмірі 42,22% від загальної суми, заощадженої мешканцями 2-го під`їзду, за рахунок експлуатації лічильника тепла на під`їзді.

Загалом ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь фактично понесені витрати за недобросовісного набувача частки спільного майна, а саме: 111 грн (41 грн + 70 грн) - основної заборгованості, 7440,54 грн - частка коштів від ефективності лічильника тепла на 2-му під`їзді по кв. НОМЕР_1 , 150,71 грн - інфляційні витрати від основної заборгованості, 56,08 грн - 3 % річних від основної заборгованості, 1467,04 грн - інфляційні витрати від частки збережених коштів, 693,42 грн - 3 % річних від частки збережених грошей, 25 грн - банківський збір та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 111 грн в рахунок витрат за державні перевірки лічильника тепла в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року в частині відмови у позові та ухвали нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. а, що незаконність рішення суду першої інстанції полягає в тому, що судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Зокрема позивач наголошує, що у рішення суду викладено висновок про те, що відповідач ставши співвласником лічильника тепла своєчасно не сплатила свою частку коштів на проведення двох Держперевірок, але як вказує ОСОБА_1 , відповідач зовсім не сплатила кошти і користується послугами лічильника тепла без достатніх правових підстав, заощаджуючи гроші при сплаті за опалення.

ОСОБА_1 у скарзі посилається на те, що судом першої інстанції встановлено, що гроші на проведення Держперевірок як у 2014 році в сумі 41 грн, так і у 2018 році в сумі 70 грн за відповідача було сплачено позивачем та вважає, що на підставі цього факту ОСОБА_2 заощаджено кошти при сплаті за опалення за період з 01 травня 2017 року до 31. Серпня 2020 року в розмірі 7 440,54 грн.

Зауважує, що судом першої інстанції не застосовано п. 4 ст. 82 ЦПК України, яка підлягає застосуванню, оскільки рішенням суду від 30 січня 2018 було вже встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 03.12.2010 року є співвласником лічильника тепла та продовжує їм користуватись.

У зв`язку з викладеним позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, в частині задоволення позову рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись до суду позивач послався на те, що відповідач, ставши співвласником лічильника тепла 2-го під`їзду, своєчасно не сплатила свою частку коштів у проведенні державних перевірок лічильника тепла на під`їзді. Ці кошти за відповідачку сплатив позивач, тому він має право на суму коштів, сплачених за перевірки лічильника, суми заощадженої відповідачем за оплату теплопостачання, суми інфляційних витрати від основної заборгованості, 3 % річних від основної заборгованості, інфляційних витрат від частки збережених коштів, 3 % річних від частки збережених грошей.

Із матеріалів справи вбачається, що на балансі споживачів 2-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 знаходиться вузол обліку теплової енергії (а.с. 24).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року по справі № 638/3039/16 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основної заборгованості на придбання та ввід до експлуатації лічильника тепла 2-го під`їзду в сумі 448,18 грн задоволено (а.с. 53-54).

Згідно копій актів огляду вузла обліку теплової енергії № 30991 від 08 травня 2014 року (розпломбовано), № 32996 від 20 жовтня 2014 року (опломбовано), № 51826 від 08 травня 2018 року (розпломбовано), № 56457 від 08 листопада 2018 року (опломбовано) були проведені технічні огляди вузла обліку теплової енергії в 2-му під`їзді житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 25-28).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ставши співвласником лічильника тепла 2-го під`їзду реєстр. № 30386 своєчасно не сплатила свою частку коштів у проведенні першої чергової державної перевірки лічильника тепла на під`їзді в 2014 році в розмірі 41 грн та в проведенні другої чергової державної перевірки лічильника тепла на під`їзді в 2018 році в розмірі 70 грн. Вказані грошові кошти сплатив за відповідачку позивач (а.с. 33-42).

Відповідач згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, дійсно зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 56).

Проте, судова колегія вважає, що з вищевказаної довідки не вбачається хто є власником квартири, та матеріали справи не містять жодних документів, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 .

З огляду на це, не вбачається підстав для застосування ст. 360 ЦПК України, яка регламентує режим участі співвласників, які, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, повинні брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Отже, в даному випадку обов`язок відшкодувати доходи, які особа одержала або могла одержати від використання майна, набутого без достатньої правової підстави, виникає у такої особи з акту цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник або його перевірки матеріали справи не містять, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Також відсутні докази безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача, тому не може бути застосовано ст. 1214 ЦПК України.

Висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін. В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук