ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09 » березня 2021 року

м. Харків

справа № 640/6536/16-ц

провадження № 22ц/818/1621/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року в складі судді Попрас Н.Ю.

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь заборгованість за зобов`язаннями: 29 152,00 доларів США, що еквівалентно 742 501,44 грн; штрафні санкції відповідно до статті 625 ЦК України: 1457,82 доларів США, що еквівалентно 37 130,67 грн; проценти за договорами позики: 10 554,12 доларів США, що еквівалентно 268 813,43 грн, загальна сума вимог 41 163,94 доларів США, що еквівалентно 1 048 445,55 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що вона дізналася про те, що відповідачі бажають продати належний їм житловий будинок, про що свідчать відповідні оголошення у засобах масової інформації.

Вважала, що є очевидним, що такі дії відповідачів можуть унеможливити чи ускладнити виконання рішення суду, тому виникає потреба у вжиті заходів забезпечення позову.

Просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено, накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , накладено заборону на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати, ухвалити нове судове рішення по справі, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що вона є законним власником 74/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26 травня 2005 року. Зазначила, що за цією адресою ОСОБА_2 лише зареєстрований, його частка майна вже знищена, про що свідчить відповідна довідка. Вказала, що відповідачу належить лише 26/100 частин будинку, а решта є її власністю. Судом першої інстанції не з`ясовано, якими саме приміщеннями у вказаному будинку володіє ОСОБА_2 , а арешт накладено на весь спірний будинок, чим порушено право на вільне розпорядження власністю співвласника майна - ОСОБА_4 , якій належить більша частина будинку та яка не є стороною у справі і не має жодного відношення до вказаного спору. Зазначила, що згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні виконавчий лист за вказаною справою станом на 06 листопада 2020 року не перебуває.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду - змінити.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь заборгованість за зобов`язаннями: 29 152,00 доларів США, що еквівалентно 742 501,44 грн; штрафні санкції відповідно до статті 625 ЦК України: 1457,82 доларів США, що еквівалентно 37 130,67 грн; проценти за договорами позики: 10 554,12 доларів США, що еквівалентно 268 813,43 грн, загальна сума вимог 41 163,94 доларів США, що еквівалентно 1 048 445,55 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що за договорами позики від 09 серпня 2012 року, 20 жовтня 2012 року, 01 березня 2013 року, 16 травня 2013 року вона передала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в загальному розмірі 29 152,00 доларів США, що підтверджується власноруч написаними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розписками від 09 серпня 2012 року, 20 жовтня 2012 року, 01 березня 2013 року, 16 травня 2013 року. Однак, до теперішнього часу відповідачі свого зобов`язання не виконали та грошові кошти не повернули.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо суб`єкта № 57124718 від 11 квітня 2016 року житловий будинок літ «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в спільній частковій власності. У власність ОСОБА_2 надходять приміщення № 1-1, 1-3, 1-4 в, приміщення «1-5, 1-6, 1-7, в літ «а2», літ «В», що складають 26/100 частин (а.с.25-28). Із актуальної інформації про державну реєстрацію іпотеки вбачається, що на майно ОСОБА_2 накладено заборону відчуження за договором іпотеки від 27 квітня 2007 року та арешт за постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11 червня 2015 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 09 серпня 2012 року, 20 жовтня 2012 року, 01 березня 2013 року в розмірі 28 152,00 доларів США, штрафні санкції відповідно до статті 625 ЦК України в розмірі 1455,42 доларів США, проценти за договорами позики - 10 536,55 доларів США, а всього стягнуто 40 143,97 доларів США, що еквівалентно 1 022 667,63 грн, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6 890,00 грн (а.с.31- 32).

Із наданої до апеляційної скарги інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 231433387 від 06 листопада 2020 року вбачається, що на земельній ділянці площею 600 кв м, надлишок 221 кв м по АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок літ «А-1» загальною площею 215, 7 кв м, житловою площею 84, 1 кв м з надвірними будівлями, 74/100 частин якого станом на 26 травня 2005 року належало ОСОБА_4 .

Із копії довідки експерта вбачається, що станом на червень 2019 року житловий будинок літ «А-1», з прибудовою літ «а2», льохом літ «В» загальною площею 66,0 кв м, житловою площею 25,5 кв м, реєстраційний номер 01, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 знищено (зруйновано, знесено а.с.48, 55).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Пунктом 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, тобто вимога майнового характеру.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зважаючи на те, що позов має майновий характер, між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення заборгованості та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження належного ОСОБА_2 майна на користь третіх осіб, слід зазначити про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

За таких умов, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

При цьому, матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що у даній справі ухвалено судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 частково задоволені. Докази перебування судового рішення на примусовому виконання та/або виконання судового рішення відповідачкою у повному обсязі відсутні.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що до теперішнього часу заборгованість не погашено, будь - яких спроб з боку боржників щодо погашення заборгованості не було. Також, звернула увагу на те, що на земельній ділянці здійснюється будівництво і їй не відомо, яка частка та якого будинку належала ОСОБА_4 . Вона її ніколи не бачила в цьому будинку.

Враховуючи, що до теперішнього часу заборгованість за договорами позики не погашено, підстав для скасування заходів забезпечення позову не вбачається.

Посилання ОСОБА_4 на те, що оскаржуваною ухвалою порушуються її права, судовою колегією не приймаються, оскільки як вбачається з наданих нею до апеляційної скарги відомостей на земельній ділянці 600 кв м, надлишок 221 кв м по АДРЕСА_1 знаходяться два житлових будинку літ «А-1», літ «А1-2», нежитлові будівлі літ «К-2», літ «Ж-2», та з них не зрозуміло, з якого нерухомого майна їй належить 74/100 частин. Більш пізніша інформація щодо цього нерухомого майна свідчать про те, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок літ «А1-2». Відомостей щодо часток ОСОБА_4 в літ «А-1» немає. Не приймає також до уваги судова колегія довідку щодо знищення частини будинку, яка належала ОСОБА_2 , оскільки по - перше, з неї не вбачається, яка частина та якого будинку знищена, а по - друге, вона не є належним доказом у цій справі.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що, забезпечуючи позов, суд першої інстанції застосував два заходи його забезпечення: арешт та заборону відчуження.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження житлового будинку є більш доцільним в цьому випадку.

За таких обставин ухвала суду підлягає зміні, а апеляційна скарга -частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року - змінити, скасувавши її в частині накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та в цій частині в задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині ухвалу суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.