КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В Києво-Святошинський районний суд Київської областізвернулась ОСОБА_2 (далі - позивач)з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вироком суду з ОСОБА_1 на її користь стягнено 35 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 92 081,75 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. А всього: 127 081,75 грн.

На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист, який пред`явлений до примусового виконання в Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі-Києво-Святошинський РВ ДВС ГТУЮ в Київській області). За весь період відповідачем було відшкодовано лише 39 298,28 грн. Решта суми в розмірі 87 783,47 грн. залишилась без виконання. Тому, позивач вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Також, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України повинен сплатити їй станом на 29 серпня 2019 року 141 736, 17 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У добровільному порядку відповідач не погашає заборгованість, індекс інфляції, три відсотки річних.

Позивач зазначає, що після подання позову, відповідач 15 січня 2020 року сплатив їй 17 761,34 грн., тому розмір заборгованості складає 70 022,13 грн. Разом з тим, період прострочення виконання зобов`язань збільшився. За таких обставин та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_2 , просила суд стягнути з ОСОБА_1 а на її користь за несвоєчасне виконання зобов`язання 143 417,58 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 21 січня 2015 року по 15 січня 2020 року: по несплаченому залишку заборгованості в розмірі 71 978,41 грн. та три відсотки річних в розмірі 10 474,31 грн.; інфляційні втрати за період з 21 січня 2015 року до часткового виконання зобов`язання (з розрахунку по кожному платежу) інфляційне збільшення в розмірі 53 945,69 грн. та три відсотки річних в розмірі 7 019,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 434,17 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням ним норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, застосувати наслідки спливу позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що був позбавлений можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позовних вимог, оскільки належним чином не був повідомлений про час та місце розгляду справи.

При відкритті апеляційного провадження у справі, апеляційним судом надавався сторонам строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважає, що відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, із заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не звертався. У зв`язку з чим, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 143 417,58 грн.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В ч. 1 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 35 000 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 92 081,75 грн., а всього: 127 081,75 грн.

На виконання вироку, був виданий виконавчий лист, який пред`явлений для примусового виконання до Києво-Святошинського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), де і на даний час триває його виконання (постанова про відкриття виконавчого провадження від 04 березня 2015 року, ВП №46782390).

З поданих виписок по рахунку ОСОБА_2 вбачається, що станом на 15 січня 2020 року на виконання вироку суду (за період з 21 січня 2015 року) надійшли кошти від ОСОБА_1 в розмірі 57 059,62 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено у правовому висновку постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, підставами порушення грошового зобов`язання є не повернення ОСОБА_1 боргу (стягненої матеріальної та моральної шкоди). Період з 21 січня 2015 року по 15 січня 2020 року є періодом невиконання грошового зобов`язання, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних за час невиконання зобов`язання.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року № 3-1522 гс/6, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог надала копію виписки по рахунку та результати розрахунку суми боргу.

У той же час, заперечуючи проти позовних вимог, обставини, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, ним не доведені.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, про поважність причин неможливості звернення до суду із заявою про застосування строків позовної давності не підлягають врахуванню, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про зупинення провадження у справі, а отже йому було відомо про перебування справи на розгляді у суді першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції його не було повідомлено про дату і час розгляду справи є безпідставними та на правильність висновків суду не впливають.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. v. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини зазначає, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Смірнов проти України» від 08 листопада 2005 року, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Крім того, в своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки Києво-Святошинського районного суду Київської області та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року, апеляційна скарга не містить.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар