Номер провадження: 22-ц/813/4389/21
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Паркаєва Сергія Вікторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігоря Івановича, про витребування майна з чужого незаконного володіння та встановлення порядку виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігоря Івановича, про витребування майна з чужого незаконного володіння та встановлення порядку виконання рішення суду. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.04.2017 року було визнано факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , з січня 2007 року по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28.07.2017 року на підставі вищевказаного рішення суду нотаріусом видано ОСОБА_1 два свідоцтва про право на спадщину за законом, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 . Вподальшому, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.04.2017 року, яким було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 було скасовано рішенням апеляційного суду від 06.12.2017 року, а рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08.11.2018 року спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка складається із вищезазначених двух квартир визнано відумерлою, свідоцтва про право власності видані на ім`я ОСОБА_1 визнано недійсними та скасовано, рішення про державну реєстрацію права власності на квартири за ОСОБА_1 скасовано. На даний час рішення від 08.11.2018 року набрало законної сили, проте за час судових процесів ОСОБА_1 було відчужено спадкове майно ОСОБА_4 , що стало підставою звернення з позовом до суду про витребування майна.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року позов задоволено. Витребувано квартиру АДРЕСА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (). Витребувано квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (). Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, після набрання ним законної сили, воно є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення за ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) права власності: на квартиру АДРЕСА_3 , яке зареєстроване приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 46912834, від 17.05.2019 року та на квартиру АДРЕСА_2 , яке зареєстроване приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 46915284 від 17.05.2019 року, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради () права власності на квартиру, загальною площею - 36,5 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 та на квартиру, загальною площею - 33,6 кв.м., житловою площею - 21,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Паркаєв Сергій Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОМР 108 734 грн, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 23 лютого 2021 року на 14 годину 00 хвилин, не з`явились, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали.

22.02.2021 року від представника ОСОБА_2 адвоката Горбачової Наталії Володимирівни надійшла заява про відкладення розгляду справи, посилаючись на рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року, яким були посиленні карантинні обмеження в суді.

23.02.2021 року від представника ОСОБА_2 адвоката Горбачової Наталії Володимирівни надійшла повторна заява про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що попередній представник ОСОБА_2 без попередження відмовив останньому представляти його інтереси, а до неї ОСОБА_4 звернувся за день до судового засідання. У зв`язку з тим, що новому представнику необхідно ознайомитися з матеріалами справи та визначитися із правовою позицією, просила відкласти розгляд справи.

Проте, заява про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення суду було відкрито ще 30 вересня 2020 року та вже 05 жовтня 2020 року справа була призначена до розгляду на 23 лютого 2021 року на 14.00 годину. Наступне відкладення буде порушувати розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду. ОСОБА_6 у жовтні 2020 року надсилалася ухвала про відкриття апеляційного провадження та останній повідомлявся про розгляд справи на 23 лютого 2021 року на 14.00 годину. 16.02.2021 року до Одеського апеляційного суду звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи представник ОСОБА_2 адвокат Чепіль Олександр Сергійович, який до заяви додав ордер ВН № 1026838 від 16 лютого 2021 року про представництво інтересів ОСОБА_2 в Одеському апеляційному суді без обмежень повноважень адвоката. Доказів про припинення представництва інтересів ОСОБА_2 адвокатом Чепілем Олександром Сергійовичем за ордером ВН № 1026838 від 16 лютого 2021 року, не надано.

З заявою про відкладення розгляду справи саме через неможливість адвокату ОСОБА_7 бути присутнім в судовому засіданні 23.02.2021 року о 14-00 г. ані ОСОБА_4 ані адвокат Чепіль О.С. або інший представник ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не зверталися.

При таких обставинах, сам по собі факт видачі ОСОБА_5 довіреності ОСОБА_8 21.02.2021 року не є достатньою підставою для відкладення судового засідання, оскільки строк розгляду справи в суді апеляційної інстанції перевищує строк передбачений ст. 371 ч.1 ЦПК України.

Крім того, всі учасники справи, відповідно до ст. 212 ЦПК України, мають можливість брати участь у судовому засідання через відеоконференцію, надавши відповідну заяву. Колегія суддів звертає увагу на розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року, яким на період обмеженого доступу до Одеського апеляційного суду через Ковід-19, всім учасникам судових процесів рекомендовано брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому ч.4 ст.212 ЦПК України, на підставі відповідної заяви. Дана рекомендація особливо стосується випадків, коли інтереси учасників справи представляють адвокати, які мають технічну можливість підключення до системи відеоконференцзв`язку EasyCon. Не подання такої заяви адвокатом, в залежності від обставин справи, може бути розцінене судом як зловживання процесуальними правами, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи у розумні строки, та дає право суду застосовувати способи реагування до органів адвокатського самоврядування.

За таких обставин, ОСОБА_4 та його представник не були позбавлені взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте з такою заявою до суду не звертались та причин неможливості учаті в судовому засіданні в режимі відео конференції не зазначили.

Крім того, ОСОБА_4 не позбавлений права на подання апеляційної скарги у разі незгоди з рішенням суду першої інстанції від власного імені, як учасника розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про розгляд справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОМР про витребування майна, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.04.2017 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , однією сім`єю з січня 2007 року по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі вищевказаного рішення суду, 28.07.2017 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.60, том 1), а 27.09.2017 року на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.92, том 1).

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, державним нотаріусом Михальовою Л.І. за ОСОБА_1 28.07.2017 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а 27.09.2017 року на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою апеляційним судом Одеської області від 06.12.2017 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.04.2017 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 скасовано, заява ОСОБА_1 залишена без розгляду.

У січні 2018 року Одеська міська рада звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, а також із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 (Справа № 521/2077/18).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 року в межах зазначеної справи накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Проте, вказані обмеження щодо спірних квартир, не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однак, згідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові, від 11.07.2018 року, по справі № 509/5216/13-ц, той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо, оскільки дана позиція стосується відповідача, як відчужувача майна, а не як його набувача.

08.11.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси у вказаній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволено у повному обсязі: спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка складається із квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 визнано відумерлою; визнано недійсними та скасовано свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_2 , посвідчені державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року, за якими право власності на квартиру АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відмовлено (а.с.22-27).

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 з 14.05.1990 року по 11.05.2006 рік була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , а після його смерті з 11.05.2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала одна за адресою: АДРЕСА_4 . Спадкоємці у ОСОБА_3 за законом та за заповітом відсутні, а тому її спадщина вважається такою, що відумерла та переходить у власність територіальної громади. ОСОБА_1 не мав права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

На рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року представником ОСОБА_1 26.12.2018 року було подано апеляційну скаргу та за час перебування апеляційної скарги в суді, ОСОБА_1 було відчужено спірні квартири ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу від 17.05.2019 року (а.с.14-16, 19-21).

Вподальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Паркаєва Сергія Вікторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року було повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги (несплатою судового збору).

Вказана ухвала ОСОБА_1 до касаційного суду не оскаржувалася.

Таким чином, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року набрало законної сили з дня повернення апеляційної скарги скаржнику - 24.05.2019 року.

Отже, станом на дату відчуження (укладення договорів купівлі-продажу) квартир ОСОБА_6 , ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність судового спору щодо цих квартир, про наявність рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року яким було визнано недійсними та скасовані свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім.»я ОСОБА_1 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірні квартири за ОСОБА_1 , про визнання спадщини відумерлою та про заборону відчуження квартир, накладену ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 року. Однак, як вбачається зі змісту договору цей факт ОСОБА_1 приховав від нотаріуса укладаючи договори купівлі-продажу з ОСОБА_10 (а.с.58-59, 90-91).

З огляду на те, що спірні квартири незаконно вибули із володіння територіальної громади м.Одеси, на підставі свідоцтв про право на спадщину, які скасовані в судовому порядку, у позивача виникли всі правові підстави для витребування свого майна з чужого, незаконного володіння ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Правовий аналіз положень ст.387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено право володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача

Правило ч.1 ст.388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає в внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Встановивши, що спірні квартири вибули з володіння територіальної громади м.Одеси поза її волею, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про витребування належного територіальній громаді м.Одеси майна з чужого, незаконного володіння ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що витребування майна від добросовісного набувача є неможливим, не спростовують правильність висновків суду, оскільки майно не може бути витребувано від добросовісного набувача лише в одному випадку коли воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. В даному випадку майно вибуло з володіння територіальної громади м.Одеси не з її волі, що є підставою для його витребування від добросовісного набувача в порядку ч.1 п.3 ст.388 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таким чином, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до ч.1 ст. 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Тобто, ОСОБА_4 , як добросовісний набувач, має право на відшкодування понесених ним за договором купівлі-продажу витрат, шляхом звернення з відповідним позовом до продавця ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що витребування майна є неможливим, оскільки договори-купівлі продажу не скасовані та не визнані нікчемними, є не спроможніми, оскільки право на витребування майна з чужого незаконного володіння не потребує визнання правочинів недійсними, воно лише обмежується добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з його володіння поза його волею.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини виконання остаточних обов`язкових рішень національних судів становить невід`ємну частину провадження справи.

Європейський суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку колегії суддів, рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться лише до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Паркаєва Сергія Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 12.03.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова