Справа № 159/83/21
Провадження № 2/159/380/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської обл. в складі:

головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю преставника позивача - адвокта Кузіна Є.В.,ч

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської області в порядку спрощеного позовного (усного) провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Вказана вище позовна заява подана до суду 24.12.20 р., надійшла до суду 06.01.21 р. (а. с. 2, 3). Позов обгрунтований тим, що сторони уклали договір надання банківських послуг, керуючись ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач при цьому підписала заяву від 07.07.06 р., при підписанні анкети - заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між сторонами договір про надання банківських послуг (далі - договір). Цією ж заявою стверджується, що відповідач була повністю проінформована про умови кредитування, що були надані їй для ознайомлення у письмовій формі, а саме: «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку». Покликаючись на ст. 634 ЦК України, зазначає, що укладений договір є змішаним та містить умови договору банківського рахунку (ст. 1 066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1 054 ЦК України). Покликаючись на ч. 1 ст. 1 066, ч. ч. 1, 2 ст. 1 069 ЦК України, зазначає, що банком на підставі договору було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, визначеному у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунка, що у подальшому було збільшено до 13 000 грн; відповідачеві надано у користування кредитну картку. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме: щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Однак відповідач не надавала своєчасно банкові грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У порушення п. 6.5 договору, ст. ст. 509, 526, 1 054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. З врахуванням редакції Умов та Правил, що почали діяти з 01.03.19 р., згідно з п. 2.1.1.2.12 договору, відповідач мала сплачувати банку заборгованість за кредитом та проценти від суми неповернутого в строк кредиту, що, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості. Покликаючись на ст. 610 ЦК України, зазначає, що у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач за станом на 27.10.20 р. заборгувала 12 047 грн, 25 коп., що складається з:

- 9 696 грн, 91 коп. - заборгованість за тілом кредиту, у т. ч. - заборгованість за поточним тілом кредиту в цій же сумі;

- 2 350 грн, 34 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Ухилення відповідача від виконання зобов`язання є порушенням його цивільного права. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь вказану вище суму боргу та судові витрати у справі.

Провадження у справі відкрито за ухвалою судді від 04.02.21 р. (а. с. 50).

Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви і доданих до неї документів відповідачем отримано під розпис 12.02.21 р. (а. с. 53).

25.02.21 р. до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 56 - 63), обґрунтований тим, що позову вона не визнає у повному обсязі. Зазначає, що копії документів, доданих до позовної заяви, не засвідчені у встановленому законом порядку, тому не є ні допустимими, ні належними доказами у справі. Позивачем подано до позовної заяви фальшиві (підроблені) документи, а саме: документ без назви і дати, на якому є графа «Підпис споживача», у якому її підпис підроблено. Також до позовної заяви надано копію документа із назвою «Заява» від 07.07.06 р.. Вона при отриманні платіжної картки у 2006 р. підписувала анкету - заяву, заповнену працівником банку, однак, у «Заяві» її підпис підроблено. Кредитний договір між сторонами не укладався. 07.07.06 р. вона звернулась до позивача з приводу відкриття карткового рахунка та отримання дебетової платіжної картки, однак, не заявляла про намір отримання кредиту. Ніяких інших документів крім анкети - заяви вона не підписувала. Доводи позивача про отримання нею кредиту є вигадкою. Покликаючись на ч. ч. 1, 3 ст. 1 054, ст. 1 055, ч. ч. 1, 2 ст. 207, ч. 1 ст. 638 ЦК України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що заява, вказана позивачем, не є частиною кредитного договору. «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» не є нормативно - правовими актами і нею не підписані, не є частиною кредитного договору, з ними, з врахуванням їх обсягу, вона під час подання заяви та отримання платіжної картки ознайомлена не була. Покликаючись на судову практику, зазначає, що розрахунок заборгованості не є належним, допустимим, достовірним доказом у справі, так як не відповідає вимогам чинного законодавства, не містить даних про номер карткового рахунку, відкритого банком на її ім`я. Покликаючись на судову практику, зазначає, що виписка за договором б/№ за станом на 29.10.20 р. не містить підпису відповідної посадової особи, не містить даних про номер рахунку та не відповідає вимогам чинного законодавства за формою. Жодна із зазначених у ньому сум нею не підтверджується. Тому цей витяг є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом у справі. Складові вказаної позивачем заборгованості є вигаданими. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Копію відзиву на позовну заяву позивачем отримано під розпис 01.03.21 р. (а. с. 65).

22.03.21 р. позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву (а. с. 86 - 95), що надійшла до суду 25.03.21 р., однак, судом до уваги при вирішенні спору не приймається, так як подана з порушенням встановленого судом строку на подання такої і не містить клопотання про продовження відповідного строку.

Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву у справі відсутнє.

У судовому засіданні (дистанційно) представник позивача - адвокат позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Крім того представником позивача подано до суду письмові пояснення по справі, що є аналогічними доводам позовної заяви (а. с. 118 - 127).

Відповідач та її представник - адвокат у судове засідання не з`явились, хоча, кожна зокрема, належно повідомлені. Про причини неявки суду не повідомлено. Попередньо представник відповідача - адвокат подала до суду заяву про розгляд справи у її та її довірительки відсутності, зазначивши, що позову не визнають та просять у задоволенні позову відмовити.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з`явились.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до часткового задоволення.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із змісту ст. ст. 1 054, 1 055 ЦК України, що за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначено у ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1 049 згаданого вище Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як зазначено у ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд вважає доведеними доводи позивача у тій їх частині, що між сторонами 07.07.06 р. було укладено кредитний договір і відповідачеві банком було видано платіжні картки можливістю розпоряджатись кредитними коштами.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та відповідачем як фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підтвердження такої обставини позивачем надано копію та оригінал заяви відповідача від 07.07.06 р. про оформлення їй кредитної картки; копію інформації по кредитуванню відповідача від 24.04.18 р. (а. с. 16, 17).

Доводи відповідача про те, що вона не укладала кредитного договору з позивачем, не підписувала заяви від 07.07.06 р. та документа щодо кредитування від 26.04.18 р. (а. с. 16, 17) не знайшли свого ствердження в суді та спростовані матеріалами справи

Так за ухвалою суду від 29.07.21 р. у справі було задоволено заяву відповідача і призначено почеркознавчу експертизу (а. с. 172, 173) і провадження у справі було зупинено, однак, листом експерта від 27.10.21 р. № 1 009 - 19 - 21 ухвала була повернута суду без виконання у зв`язку з неоплатою її вартості відповідачем. Тому за ухвалою суду від 17.11.21 р. провадження у справі поновлено.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи доводи сторін та наявні у справі докази у їх сукупності, суд враховує, що відповідач ухилилась від участі у експертизі засобом непроведення оплати її вартості, хоча сама подавала заяву про призначення такої експертизи, але підстав для визнання факту, що текст вказаної вище заяви від 07.07.06 р., документ від 28.04.18 р. щодо кредитування (а. с.16, 17) відповідачем не підписано; що ці документи є недопустимими доказпм у справі, немає.

До такого висновку суд приходить ще й тому, що відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором (а. с. 4 - 12), виписки за договором (а. с. 36 - 42) відповідач у період з 07.07.06 р. по 24.01.20 р. фактично активно користувалась отриманими кредитними коштами (придбавала з використанням кредитної картки товари, послуги тощо) та періодично вносила грошові кошти на картковий рахунок у повернення кредитних коштів та погашення заборгованості за кредитом. Позивач приймав таке поповнення рахунку з використанням відповідачем кредитної картки та вів облік повернутих коштів, розрахунки та нарахування заборгованості тощо.

Тому доводи відповідача про неукладення з банком кредитного договору, спростовані вказаними вище заявою від 07.07.06 р., випискою з рахунку та довідкою про номери отриманих відповідачем для використання платіжних карток (а. с. 13).

Відповідно до довідки позивача, відповідач отримувала кредитні картки: № №: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_4 та строк дії останньої - по травень 2020 р. (а. с. 13).

Використання відповідачем вкахзаних вище кредитних картом знайшло своє відображення у виписці з рахунку.

Відповідно до змісту заяви від 07.07.06 р., відповідачеві банком було відкрито рахунок, видано платіжну картку № НОМЕР_1 , що стверджується також довідками про: видачу карток, зміну умов кредитування та обслуговування (а. с. 13, 14).

Відповідач вказаної вище обставини належними, допустимими та достовірними, достатніми у своїй сукупності доказами не спростувала.

Позивачем також надано суду аркуші з копією тексту (викладено російською мовою) із заголовком:

«Условия и правила предоставления банковських услуг», зміни до них (а. с. 18 - 28), що не містять даних про підписання їх відповідачем, зокрема, за станом на 07.07.06 р..

Позивачем подано суду аркуші з текстом розрахунків загальної заборгованості відповідача за кредитним договором (а. с. 4 - 12), дані яких, на думку суду, у сукупності з наданими позивачем: копією та оригіналом заяви відповідача від 07.07.06 р. про оформлення кредитної картки, копією аркушів паспорта відповідача, що є у розпорядженні позивача; підтверджують виникнення та існування зобов`язальних договірних правовідносин за кредитним договором між сторонами з 07.07.06 р. відповідно до вказаної вище заяви відповідача, з яких слідує, що відповідач з використанням кредитних карток, виданих їй позивачеві, виконуючи, таким чином, фактично умови кредитного договору тривалий час, тим самим, визнавала факт укладення та існування між сторонами кредитних правовідносин.

Тому суд відкидає доводи відповідача у тій їх частині, що вона не укладала з позивачем вказаного вище кредитного договору.

Кредитними коштами, наданими позивачем, відповідач мала користуватись з використанням кредитної картки на умовах оплатності.

Суд зауважує, що у заяві від 07.07.06 р. сторонами було узгоджено базову відсоткову ставку 3 % на місяць, що складає 36 % річних, без комісії, інших платежів.

Суд приймає до уваги, що на момент укладення договору, його сторін влаштовували умови договору та вони скористались своїм правом свободи договорів.

Є такими, що не заслуговують на увагу суду і інші доводи відповідача, її представника, наведені щодо недоліків позовної заяви, недопустимості, неналежності письмових доказів.

Суд враховує та приймає до уваги, що у заяві відповідача від 07.07.06 р. нею зазначено, що вона ознайомилась і згідна з Умовами та Правилами надання позивачем банківських послуг, а також - Тарифами банку, що були надані їй у письмовому вигляді. Відповідач погоджувалась з Умовами та Правилами надання позивачем банківських послуг, а також - Тарифами банку, стверджуючи, що вони були надані їй у письмовому вигляді за станом на 07.07.06 р..

Однак даних про факт та дату ознайомлення відповідача з саме з редакцією наданих позивачем суду Умов та Правил, під розпис, у справі немає; дати їх затвердження, періоду їх дії не зазначено. Матеріали справи не містять підтверджень, що ті чи інші, або саме описані позивачем Умови, Правила та Тарифи як складові договору брав до уваги при укладенні договору та саме їх зміст розуміла відповідач; що саме з ними вона ознайомилась і погодилась, підписуючи заяву, а також те, що названі позивачем документи на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, взагалі, містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному позивачем розмірі та виді і порядку нарахування.

При цьому суд враховує, що, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 1 056 - 1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За даними виписки за кредитним договором, у зв`язку з невчасним (неналежним) виконанням умов кредитного договору з боку відповідача, у неї виникала заборгованість за кредитним договором; позивачем було нараховано відсотки за користування кредитними коштами, зокрема.

При цьому до 29.04.15 р. позивач нараховував відповідачеві до сплати відсотки за ставкою, що не перевищує ту, про яку сторони домовились і яка відображена у заяві від 07.07.06 р. - 3 %. Однак з 30.04.15 р. позивач нараховував відповідачеві відсотки за збільшеною ставкою - 3, 6 %, а з 01.10.20 р. - 3, 5 %.

Суд вважає таким, що таке одностороннє збільшення позивачем відсоткової ставки до 3,6 % є безпідставним та таким, що не випливає з умов кредитного договору, укладеного між сторонами і відображеного у заяві від 07.07.06 р., та у документів від 28.04.18 р..

Суд вважає, що надані позивачем докази у своїй сукупності не підтверджують погодження сторонами збільшення розміру відсоткової ставки з 30.04.15 р., так як позивачем не надано суду доказів укладення нової чи додаткової угоди між сторонами з цього приводу тощо.

Сторонами письмово погоджено докаумент - інформацію по кредитному договору, зокрема, про контактні дані, ознайомлення відповідача з умовами кредитування 26.04.18 р., що є чинною до 11.05.18 р. (а. с. 16, 17).

У тексті такого доркумента - інформації сторони зазначили, що відсоткова ставка за кредитним договором складає: в межах пільгового періоду - 0, 0 000 1 %; за межами пільгового періоду - 42, 43, 2 %; пеня не застосовується. Однак в період з дати підписання сторонами такого документа і до дати його чинності позивач нарахував відповідачеві 100 грн пені 01.05.18 р..

Тому суд погоджується з розрахунками заборгованості відповідача перед банком за кредитним договором в частині нарахування відсотків, що проведені позивачем до 29.04.15 р.. Визначена позивачем у розрахунку заборгованості сума боргу за простроченим тілом кредиту є частиною використаного та не повернутого відповідачем кредитного ліміту та складовою заборгованості за тілом кредиту.

З врахуванням висновку суду про те, що позивачем з 30.04.15 р. проведено безпідставно розрахунок з використанням завищеного у односторонньому порядку відсотка, безпідставно нараховано пеню, суд зауважує, що, відповідно до наданої позивачем виписки з рахунка за період з 30.04.15 р. до 01.08.20 р. позивач нарахував відповідачеві відсотки за збільшеною ставкою у загальній сумі 14 892 грн, 30 коп. замість суми 14 478 грн, 63 коп. (погоджена сторонами ставка - 3 %), тому зайво нарахованою у цей період сумою відсотків є сума 413 грн, 67 коп..

Крім того за даними виписки за кредитним договором, позивач зайво нарахував суму пені 100 грн 01.05.18 р., що не передбачена умовами кредитування, не погоджувались сторонами ні за заявою від 07.07.06 р., ні за документом - інформацією від 26.04.18 р. (а. с. 16, 17).

Тому доводи позивача про існування за станом на 27.10.20 р. між сторонами невиконаних кредитних правовідносин суд вважає такими, що знайшли своє ствердження у судовому засіданні і слід задовольнити вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту, однак, частково. Слід відмовити у стягненні заборгованості за відсотками за користуванням кредитом, оскільки їх нарахування у вказаному позивачем розмірі документально позивачем не підтверджено, тобто, позивачем не доведено правомірності нарахування процентів за користування кредитом у визначеному у позовній заяві розмірі.

Тому позов слід задовольнити частково.

Питання про судові витрати позивача у справі суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 691 грн, 89 коп. судового збору за подання позовної заяви (80, 49 % задоволення позову).

Враховуючи викладене вище, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості за кредитним договором - за тілом кредиту, що виникла за станом 12.08.20 р. і становить 9 076 грн, 57 коп..

09.04.21 р. відповідач подала до суду заяву про застосування позовної давності, зазначаючи, що пропуск позивачем такого строку підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 112, 113).

Суд, проаналізувавши доподи відповідача у частині такої заяви, матеріали справи, приходить до висновку, що підстав для відмови у задоволенні позову у зв"язку з пропустом строку позовної давності немає.

Так за змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ж до виписки за договором (а. с. 36 - 42) відповідач у період з 07.07.06 р. аж до 24.01.20 р. фактично активно користувалась отриманими кредитними коштами.

Тому позивачем не пропущено строку позовної давності. У задоволенні такої заяви слід відмовити.

25.02.21 р. відповідач подала до суду клопотання про постановлення окремої ухвали щодо порушення позивачем законодавства, що полягає у підробці її підпису у заяві від 07.07.06 р. та у документі про інформацію про кредитування і використанні вказаних вище підроблених документів (а. с. 75).

За змістом ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Однак суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали з наведених вище доводів щодо неспростування відповідачем того факту, що підпис у вказаних вище документах як позичальникові належить саме їй.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 209, 223, 262, 263 - 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 610, 549, 551, 256, 257, 526, 525, 625, 530, 1 054, 1 055 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і. н. НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 "Д", ) заборгованість, що виникла за станом на 27.10.20 р. в сумі - 9 696 (дев`ять тисяч шістсот дев"яносто шість) грн, 91 коп., що є заборгованістю за тілом кредиту, а також - 1 691 (одну тисячу шістсот дев"яносто одну) грн, 89 коп. судових витрат, а всього 11 388 (одинадцять тисяч шістсот триста вісімдесят вісім) грн, 80 коп..

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 "Д", ;

представники позивача:

- Дашко Володимир Миколайович, паспорт серії НОМЕР_7 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Меркулова Валерія Валеріївна , паспорт серії НОМЕР_8 , прож. АДРЕСА_2 ;

- адвокат Кузін Євгеній Володимирович, адреса: АДРЕСА_6;

- Дудка Володимир Михайлович , паспорт серії НОМЕР_9 , прож. АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і. н. НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

представник відповідача - адвокат Кохан - Гнатюк Наталія Валеріївна, ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_10 , і. н. НОМЕР_11 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Головуючий:І. М. ЛОГВИНЮК

Повний текст рішення суду складено 04.01.22 р..