ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/3866/18

провадження № 22ц/818/2161/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єніна Л.В., Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року в складі судді Омельченко К.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єніна Лариса Вікторівна, Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку № 21/08/17 від 21 вересня 2017 року їй, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано право діяти в якості уповноважених представників з питань захисту прав та інтересів мешканців будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , щодо спільної сумісної власності на допоміжні приміщення підвалу та технічного поверху.

Посилалася на те, що як вбачається з відповіді Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 23 листопада 2017 року вказаний житловий будинок не є об`єктом комунальної власності територіальної громади та на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс» не обліковується. Будинок побудовано за кошти співвласників багатоквартирного житлового будинку.

Зазначила, що 13 квітня 2009 року ОСОБА_3 продала нежитлові приміщення технічного поверху № 4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Із пункту 1.3 цього договору вбачається, що вищевказане нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року, справа № 2-5410/08, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 листопада 2008 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20969623, виданому Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 листопада 2008 року, реєстраційний номер 25464045, номер запису 7312 в книзі 1.

Вказала, що як стало відомо співвласникам будинку, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року підроблене і на даний час проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України.

Зазначила, що спірні приміщення технічного поверху є складовими частинами житлового будинку та за функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями, оскільки через технічний поверх - відділення ліфтів та вентиляційні камери, прокладені мережі телекомунікацій.

Вважала, що перебування вказаних технічних приміщень у власності ОСОБА_2 перешкоджає співвласникам житлового будинку належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

На даний час будинок знаходиться на балансі Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег», який відповідно до Статуту здійснює управління та обслуговування будинком. Перебування допоміжних приміщень будинку у власності інших осіб значною мірою ускладнює процес здійснення управління та обслуговування будинком.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2009 року нежитлових приміщень технічного поверху № 4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати в розмірі 3704,80 грн, що складаються із витрат зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн та витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2009 року нежитлових приміщень технічного поверху № 4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що позивачка не є належним позивачем у справі, оскільки протокол від 21 вересня 2017 року не підтверджує повноважень представників, не є довіреністю або договором. Зазначив, що лист старшого слідчого щодо підробки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2013 року не має жодного відношення до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року, на підставі якого набуто право власності на спірне майно. Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності у 2015 році не може регулювати договір, укладений у 2009 році.

05 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому фактично виклала позовні вимоги та зазначила, що ОСОБА_2 в апеляційній скарзі виклав доводи, які не відповідають дійсності.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 05 березня 2021 року від позивачки надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також просив розглядати справу без його участі.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження позову.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , є власницею квартири АДРЕСА_2 (а.с.11, 12).

Як вбачається з протоколу Загальних зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку № 21/09/17 від 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано право діяти в якості уповноважених представників з питань захисту прав та інтересів мешканців будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 щодо спільної сумісної власності на допоміжні приміщення підвалу літ «А-9-10» (нежитлові приміщення підвалу № 1-29), загальною площею 814,8 кв м та допоміжні приміщення технічного поверху літ «А-9-10» (нежитлові приміщення технічного поверху № 23, 24, 29-43), загальною площею 265,8 кв м (а.с.13-16).

Із відповіді Департаменту житлового господарства Харківської міської ради № 7240/0/90-17 від 23 листопада 2017 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не є об`єктом комунальної власності територіальної громади та на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс» не обліковується (а.с.17).

13 квітня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець зобов`язався передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. За цим договором відчужується наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення технічного поверху № 4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв м, в літ «А-10», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Із пункту 1.3 цього договору вбачається, що вищевказане нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року, справа № 2-5410/08, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 листопада 2008 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20969623, виданому Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 листопада 2008 року, реєстраційний номер 25464045, номер запису 7312 в книзі 1 (а.с.18).

Аналогічна інформація міститься у витягу з Державного реєстру правочинів № 7190145 від 13 квітня 2009 року (а.с.19).

Як вбачається з технічного паспорту на багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 в літ «А-10», приміщення технічного поверху № 4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв м є нежитловими (а.с.23-24).

З повідомлення старшого слідчого Дзержинського відділу поліції (м. Харків) ГУ НП в Харківській області № Ю-171 від 03 лютого 2016 року вбачається, що 13 травня 2014 року СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до ЄРДР за № 0002234 внесено заяву ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України за фактом того, що невстановлена особа, 15 квітня 2013 року підробила рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2013 року про визнання права власності на нежитлові приміщення технічного поверху в літ А-10 загальною площею 264,6 кв м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За кримінальним провадженням виконано наступне, зокрема, 22 травня 2014 року з Дзержинського районного суду м. Харкова отримано відповідь про те, що під номером № 2-5410/08 зареєстрована інша цивільна справа. 06 липня 2015 року проведено вилучення з Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» оригіналу рішення суду від 14 жовтня 2008 року та заяви від 18 листопада 2008 року, яка підписана ОСОБА_3 . Як вбачається з висновку комплексної судово-технічної почеркознавчої експертизи № 7186 від 21 вересня 2015 року зображення відтиску круглої печатки Дзержинського районного суду м. Харкова в наданому на дослідженні рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року виконане за допомогою друкуючого пристрою - принтера або багатофункціонального пристрою (БФП - принтер-сканер-копір) зі струминним способом друку в кольоровому режимі. Підпис в графі «суддя» виконано не від імені ОСОБА_7 , а іншою особою (а.с.20-21).

Матеріали справи містять копію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року у справі № 2-5410/08 по справі за позовом ОСОБА_8 до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яким позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено, визнано право власності ОСОБА_8 на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. «А-10» (нежитлові приміщення технічного поверху № 4-8, № 44-56), загальною площею 264,6 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати право власності на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. «А-10» (нежитлові приміщення технічного поверху № 4-8, № 44-56) загальною площею 264,6 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 (а.с.22).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, незаконне позбавлення власника права володіння нерухомим майном, у тому числі, шляхом безпідставного виключення відповідного запису про державну реєстрацію права власності із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з подальшим його неодноразовим відчуженням, передбачає наявність у такого власника права на захист порушених прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У свою чергу відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належними та допустимим доказами довела відсутність існування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року у справі № 2-5410/08, на підставі якого було зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно загальною площею 264,6 кв м, по АДРЕСА_1 , у результаті чого право власності на зазначене майно за договором купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі, судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказала, що укладений договір купівлі - продажу здійснено ОСОБА_3 , яка була власницею цих приміщень на підставі судового рішення, якого не існувало. Враховуючи, що право власності ОСОБА_3 не набуто, вона не мала права цими приміщеннями розпоряджатися, чим дійсно порушила права мешканців багатоквартирного будинку, від імені яких діє позивачка. В даному випадку питання щодо визначення статусу цих приміщень не вирішується, оскільки взагалі відчуження цих приміщень, які знаходяться в багатоквартирному будинку, в якому проживають мешканці, які є власниками квартир цього будинку, є незаконним, що і вказала в своєму позові позивачка.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачка не є належним позивачем у справі, оскільки протокол від 21 вересня 2017 року не підтверджує повноважень представників, не є довіреністю або договором судова колегія відхиляє, оскільки частинами першої-третьої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі, про: 1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним; 2) визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; 3) обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням; 4) визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; 5) проведення поточного і капітального ремонтів, реконструкції, реставрації, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку та визначення підрядників для виконання таких робіт; 6) визначення дати та місця проведення наступних зборів співвласників; 7) визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком; 8) відключення будинку від мереж (систем) централізованого постачання комунальних послуг у порядку, встановленому законом, і визначення системи подальшого забезпечення будинку комунальними послугами, за умови дотримання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища; 9) прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги).

Ці питання вирішувалися Загальними зборами співвласників багатоквартирного житлового будинку № 21/09/17 від 21 вересня 2017 року, в якому проживає ОСОБА_1 та їй надано право діяти в якості уповноваженої представниці з питань захисту прав та інтересів мешканців будинку.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що лист старшого слідчого щодо підробки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2013 року не має жодного відношення до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року, на підставі якого набуто право власності на спірне майно судова колегія також відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується колегія суддів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судового збору не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.