РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Борисенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у якій зазначила, що вона та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 . Вона та її неповнолітня донька зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживає ОСОБА_2 , хоча зазначене місце його проживання не зареєстровано у встановленому законом порядку. Під час спільного проживання, з жовтня 2015 року ОСОБА_2 постійно допускав відносне неї фізичне насилля., висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона постійно викликала поліцію. Постійні її побиття кривдником призвели до значного погіршення взаємовідносин між ними. Кривдник допускає домашнє насилля над заявницею в присутності та на очах їх спільної неповнолітньої дитини. Спалахи агресії відносно неї зі сторони ОСОБА_2 носять систематичний характер і пов`язані з тим, що вона просить кривдника залишити її та їх спільну дитину в спокої та виселитися з належного їй житла, оскільки ОСОБА_2 має власну квартиру в м. Києві, яку здає в оренду. Але її прохання закінчуються насиллям відносно неї, в зв`язку з чим щодо ОСОБА_2 складені протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП та судом прийняті рішення про визнання кривдника винуватим у вчиненні домашнього насильства відносно неї та притягнення до адміністративної відповідальності. Але поведінка ОСОБА_2 не змінюється. Просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців, яким визначити наступні обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 створювати перешкоди у користуванні майном, яке на праві власності належить ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 ; обмежити ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися до місця проживання, навчання, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 не ближче ніж на 50 метрів; заборонити ОСОБА_2 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Коробко С.Є. у судовому засіданні заяву підтримали і просили її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 заперечував проти задоволення заяви, оскільки у випадку задоволення заяви він буде позбавлений можливості приймати участь в утриманні, вихованні їх спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_4 .

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилалась на те, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Зазначеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та в разі настання певних факторів та ризиків.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа або її представник.

Статтею 24 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» визначено спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, в тому числі і обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до ч.2,3,4 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За пунктом 7 частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У постанові ВС від 04.12.2019 року зазначено, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Крім того, міжнародними правовими актами та в рішеннях Європейського суду з прав людини визначено, що домашнє насильство виступає грубим порушенням прав людини і зазіхає, передусім на її основні права.

Відповідно до правил ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини визнав, що насильство в сім`ї, якому держава вчасно не запобігла чи не зупинила, може призвести до порушення таких статей Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: 1) обов`язок дотримуватись прав людини (ст.1); 2) право на життя (ст.2); 3) заборона тортур або нелюдських чи таких, що принижують гідність, поводження чи покарання (ст.3); 4) право на повагу до особистого та сімейного життя (ст.8); 5) право на ефективні засоби правового захисту (ст.13); 6) заборона дискримінації (ст.14).

Так, порушення з боку держави прав людини у випадках, пов`язаних з насильством у сім`ї зафіксовано в судових рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: - «А. проти Сполученого Королівства» (1998); «Е.С. та інші проти Словаччини» (№8227/04 від 15.09.2009); «Контрова проти Словаччини» (№7510/0431.5.2007); «Беваква та С. проти Болгарії» (№71127/01)12.6.2008); «Опуз проти Туреччини» (№33401/02 від 09.06.2009); «Дурма проти Турції» про неналежне розслідування жертви домашнього насильства (№3621/07 13.11.2014); «А. проти Хорватії» (№55164/18 від 14.10.2010); «Хайдуова проти Словаччини» (№2660/03 від 13.11.2010); «Бранко ОСОБА_7 та інші проти Хорватії» (№46598/06 від 15.01.2009); «Савіни проти України» (2008рік).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського суду з прав людини свідчить, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є питанням, що зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд зазначає, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї.

Згідно з положеннями Конвенції про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання (ст.29 Конвенції). Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки.

У відповідності до свідоцтва про право власності від 15.08.2014 власниками квартири АДРЕСА_3 в рівних частках є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживають в квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із копії паспорта ОСОБА_2 видно, що його зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП України в зв`язку з вчиненням домашнього насильства психологічного та фізичного характеру відносно ОСОБА_1 постановами суддів Бердянського міськрайонного суду 14.09.2018, 06.11.2018, 28.05.2019, 13.02.2019, 08.02.2020, 05.08.2021, 27.08.2021.

Таким чином, матеріали справи містять докази визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні неодноразового домашнього насильства (фізичного та психологічного) стосовно співмешканки ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Водночас суд бере до уваги кількість порушень зі сторони кривдника та їх періодичність, тому вважає, що йому необхідно встановити обмеження строком на три місяці. Суд вважає, що зазначений строк буде достатнім для запобіганню та протидії домашньому насильству зі сторони ОСОБА_2 і буде сприяти захисту прав та інтересів постраждалої ОСОБА_1 .

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає безпідставною вимогу про встановлення заборонити ОСОБА_2 створювати перешкоди у користуванні майном, яке на праві власності належить ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , оскільки матеріали справи не містять посилання на конкретне майно, яке належить ОСОБА_5 , а також ч.2 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає можливість усунення перешкод щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, або особистою приватною власністю постраждалої особи.

Також не засновано на ч.2 ст. ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вимога про обмеження ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_1 , оскільки таке обмеження передбачено тільки щодо спілкування з постраждалою дитиною.

Не можуть бути задоволені вимоги про встановлення обмеження щодо заборони ОСОБА_2 наближатися до місця проживання, навчання, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 не ближче ніж на 50 метрів, оскільки не зазначено конкретно де ці місця знаходяться.

Суд вважає, що для запобігання подальшого розвитку конфлікту, стану психологічного здоров`я потерпілої, необхідності лікування та соціально-психологічної реабілітації необхідно встановити строк дії припису на протязі трьох місяців. При встановленні зазначеного строку, суд бере до уваги можливість у подальшому продовження обмежувального припису відповідно до ст.350-7 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4,5,350-1,350-4 - 350-6,350-8 ЦПК України, ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), заінтересована особа ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) про видачу обмежувального припису задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 протягом трьох місяців:

перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя