РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 562/2550/19

Провадження № 22-ц/4815/82/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання - Москалик Т. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державний реєстратор Управління забезпечення надання адміністративних

послуг Рівненської міської ради Данилевич Ірина Євгенівна,

відповідач - Акціонерне товариство «Полтава-банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління забезпечення надання

адміністративних послуг Рівненської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2020 року у складі судді Кушніра О. Г., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області о 16 годині 29 хвилин, повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич Ірини Євгенівни, Акціонерного товариства «Полтава-банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, про скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 15 липня 2014 року він передав ПАТ «Полтава-банк» в іпотеку належні йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . У серпні 2016 року Банк у передбаченому іпотечним договором позасудовому порядку звернувся до державного реєстратора Данилевич І.Є. із заявою про державну реєстрацію вказаного нерухомого майна за собою. Однак у порушення вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» відповідач ПАТ «Полтава-банк» оцінку іпотечного майна на момент оформлення за собою права власності не проводив, і такі відомості у реєстраційній справі державного реєстратора Данилевич І. Є. відсутні, у той час як ціна набуття права власності є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Просив суд: скасувати реєстрацію речового права, права власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок площею 117,8 кв.м., розташований АДРЕСА_1 , за ПАТ «Полтава-банк» на підставі іпотечного договору від 15 липня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №463 та виданого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Чайковською А.О., яка вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Данилевич І.Є., рішення індексний номер 30938260 від 15 серпня 2016 року; скасувати реєстрацію речового права, права власності на земельну ділянку площею 0,0668 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:001:0277 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за ПАТ «Полтава-банк» на підставі іпотечного договору від 15 липня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №463 та виданого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Чайковською А. О., яка вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Данилевич І. Є., рішення індексний номер 30938529 від 15 серпня 2016 року; стягнути солідарно з відповідачів судовий збір.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що при здійсненні державної реєстрації іпотечного майна за АТ «Полтава-банк» в позасудовому порядку державним реєстратором було дотримано вимог вказаного Закону.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що предметом його позову є матеріально-правова вимога про скасування державної реєстрації речового права на іпотечне майно, а підставою позову - порушення відповідачем процедури оформлення права власності на іпотечне майно за іпотеко держателем. Додає, що в іпотечному договорі, укладеному між ним та ПАТ «Полтава-банк», сторони погодили, що п. 3.4 Договору є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого останній згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набуває право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань. Заперечує висновок місцевого суду про те, що неподання Звітів про оцінку майна в реєстраційній справі з огляду на закріплений у ст.ст.10, 18 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації, коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, встановлення судом обставини проведення такої оцінки на момент переходу права власності та виконання відповідачем відповідних умов правочину, не може бути єдиною безперечною підставою для скасування реєстрації речового права. Доводить, що Опис документів, наданий державному реєстратору для державної реєстрації, є належним, допустимим та достовірним доказом, який підтверджує факт неподачі заявником державному реєстратору Звіту про оцінку вартості іпотечного майна. Зазначає, що державним реєстратором не спростовано факту неотримання ним Звіту про оцінку вартості майна. Звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів погодження вартості предмету іпотеки з власником майна. Вказує, що місцевий суд, дійшовши висновку про порушення відповідачами процедури, зокрема, її початку за відсутності Звіту про оцінку іпотечного майна, прийняв рішення, яке не узгоджується з положеннями ст.. 263 ЦК України, ст..37 Закону України «Про іпотеку», ст.. 41 Конституції. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

В поданих на апеляційну скаргу відзивах АТ «Полтава-банк» та Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 15 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Полтава-банк», правонаступником якого є АТ «Полтава-банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №4, за яким останній отримав грошові кошти в сумі 500 000 грн. на умовах повернення та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, зареєстрований приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Чайковською А. О. в реєстрі за №463, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно - житловий будинок площею 117,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,0668 га з кадастровим номером :00:001:0277, що знаходяться по АДРЕСА_1 , загальною вартістю за домовленістю сторін 776 152 грн. (пункти 1.1, 1.2 договору).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, АТ «Полтава-банк» звернулося 09 серпня 2016 року до державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич І. Є. із заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на зазначені житловий будинок та земельну ділянку.

Рішеннями державного реєстратора Данилевич І.Є. від 15 серпня 2016 року (індексний номер 30938260 та 30938529) проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок площею 117,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,0668 га з кадастровим номером :00:001:0277, що знаходяться по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-банк» та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була проведена з порушенням позасудового порядку звернення стягнення на заставне майно, зокрема і у зв`язку з відсутністю на момент проведення такої реєстрації звіту про оцінку вартості цього майна.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені Законом України «Про іпотеку», сч. 1 ст. 35 якого встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Закономспособи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною з ст.37 Закону України «Про іпотеку»визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Пунктом 2.3.2 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, а в разі невиконання Основного зобов`язання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за Основним зобовязаннямшляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання юоржником Основного зобов`язання (п.2.3.5 іпотечного договору).

Згідно п.3.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених умовами іпотечного договору у разі порушення з боку іпотекодавця своїх обов`язків, а також, якщо у момент настання строку виконання позичальником будь-якого Основного зобов`язання іпотекодавця ці зобов`язання не будуть виконані, саме: при несплаті або частковій несплаті в строк сум процентів за користування кредитом, та (або) при повному або частковому неповерненні суми кредиту у встановлені строки відповідно до кредитного договору, вказаного в п.1.1 цього іпотечного договору.

Відповідно до п.3.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яим є застереження, визначене пунктами 3.3 та 3.4 цього договору.

Пунктом 3.4 іпотечного договору сторони погодили, що у відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей пункт договору (застереження) є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» набуває право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором (основним зобов`язанням). Вартість предмета іпотеки встановлюється іпотекодержателем на власний розсуд або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. В цьому випадку цей договір (застереження п.3.4) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Сторонами договору узгоджено загальну вартість іпотечного майна в розмірі 776 152 грн., проте за умовами п.1.2 іпотечного договору визначена цим пунктом договору вартість предмета іпотеки не враховується під час звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем.

20 травня 2016 року ОСОБА_1 отримав вимогу ПАТ «Полтава-банк» від 18 травня 2016 року про повернення заборгованості за кредитним договором №4 від 15 липня 2014 року в сумі 630227,45 грн., з яких 329258,59 грн. заборгованості по тілу кредиту, 81776,32 грн. простроченого тіла кредиту, 39086,58 грн. прострочених відсотків та 180211,92 грн. пені, протягом 30 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги. У цій вимозі було зазначено, що у разі непогашення заборгованості буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності відповідно до умов п.п.3.1, 3.4 іпотечного договору.

Наведене спростовує покликання апеляційної скарги на порушення порядку звернення стягнення на іпотечне майно в частині неповідомлення іпотекодавця про таке звернення.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання договору.

ОСОБА_1 не надав доказів виконання вимог кредитора протягом 30 днів чи доказів незгоди із наявним боргом станом на 18 травня 2016 року перед Банком. Він також не оскаржував заочне рішення Рівненського міського суду від 19 грудня 2016 року у справі №569/3947/16-ц про стягнення боргу, що, в свою чергу, суд розцінює як визнання ним обставин порушення зобов`язань за кредитним договором, яке забезпечено іпотекою.

Частиною першою ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Пунктом 40 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127 (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтю 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Пунктом 53 вказаного Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими законта/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, визначений законом вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, наявні у матеріалах реєстраційної справи №6 на об`єкти нерухомого майна, знаходяться по АДРЕСА_1 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

На момент переходу права власності на іпотечне майно була проведена його експертна грошова оцінка, що підтверджується висновками ПП «Оцінювач», за якими станом на 09 серпня 2016 року ринкова вартість житлового будинку площею 117,8 кв.м по АДРЕСА_1 становить 550 430 грн., а земельної ділянки площею 0,0668 га з кадастровим номером :00:001:0277 - 80 190 грн..

Більш того, проведення відповідачем оцінки іпотечного майна підтверджуються відповідними виписками по особовому рахунку за період з 01 по 31 серпня 2016 року щодо взяття на баланс АТ «Полтава-банк» цього майна за вказаною у звітах про оцінку майна вартістю.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Шимків С. С.

Боймиструк С. В.