ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8248/21 Справа № 182/6133/20 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 28 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 01 вересня 2007 року по 19 червня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення між сторонами подружніх відносин, малолітній син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року з ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн., щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з 02 серпня 2016 року і до повноліття дитини.

Вказує, що визначений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, оскільки, в силу свого віку, дитина потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, лікування, що потягнуло відповідну зміну матеріального становища дитини.

Разом з цим, відповідач є фізично здоровим та працездатним чоловіком, тому може виконувати свій обов`язок по утриманню дитини.

На підставі викладеного, просила суд змінити спосіб стягнення присуджених аліментів з відповідача, встановлений рішенням суду від 01 листопада 2016 року, збільшити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 28 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано не доведеністю обставин, на які позивач посилалась як на підставу для зміни способу стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на її користь, та став неефективним з настанням певних життєвих обставин. Як і не містять належних та допустимих доказів про те, що раніше визначений судом розмір аліментів є меншим, ніж визначний законом як мінімальний, отже недостатнім для забезпечення належного утримання дитини та її гармонійного розвитку, тому прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що зміна способу стягнення аліментів, є виключним та безумовним правом саме стягувача, одержувача аліментів. Суд першої інстанції дійшов невірних висновків про те, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований та не має стабільного заробітку, оскільки надана довідка лише підтверджує інформацію про матеріальний стан платника аліментів за відповідний квартал 2020 року. Довідка квартального комітету № 9 від 04 лютого 2021 року, надана некомпетентним органом, який не мав права таку видавати, тому не може бути належним доказом в підтвердження складу родини відповідача та свідчити про факт перебування дітей на утриманні останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що з 01 вересня 2007 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2013 року було розірвано (а.с. 4-5). Від цього шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), який після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю (а.с. 3) та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з 02 серпня 2016 року і до повноліття дитини (а.с. 7).

Судом першої інстанції враховані посилання відповідача, що він офіційно не працевлаштований та не має стабільного заробітку, та позивачем належними та допустимими доказами цього не спростовано.

Згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків щодо ОСОБА_2 , за період з 2 кварталу 2020 року по 3 квартал 2020 року інформація про його доходи відсутня (а.с. 28).

Судом встановлено та матеріали справи вказують, що у відповідача змінився сімейний стан, 15 квітня 2015 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 , має на утриманні малолітнього сина від цього шлюбу, ОСОБА_6 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 25-27). Згідно наданої відповідачем довідки квартального комітету № 9 від 04 лютого 2021 року (а.с. 30), його сім`я складається з чотирьох чоловік: ОСОБА_5 - жінка, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_7 - донька, фактично проживає з 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції вважав вказану довідку достатнім доказом перебування на утриманні відповідача двох неповнолітніх дітей, оскільки є очевидним, що якщо діти проживають разом з батьком, то останнім витрачаються кошти на їх утримання, пов`язані з їх проживанням, навчанням, харчуванням тощо.

Разом з тим, відхилив посилання відповідача про перебування на його утриманні непрацездатного батька, у зв`язку із відсутністю належних доказів, а сам факт непрацездатності його батька, не є доказом того, що він отримує від відповідача будь-яку фінансову допомогу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідач заборгованості зі сплати аліментів на користь позивача на утримання сина станом на 01 лютого 2021 року не має (а.с. 31), аліменти сплачує з урахуванням індексації, згідно приведеного розрахунку заборгованості по аліментам, наданому державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), А.А. Бганка (а.с. 32) у листопаді 2020 року відповідачем сплачено аліменти в розмірі 3 600 грн., розрахунковий розмір аліментів з урахуванням індексації за грудень місяць 2020 року та січень місяць 2021 року становить 1 197 грн. на місяць. Станом на січень 2021 року відповідач має невелику переплату з аліментів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із тих підстав, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір аліментів, визначений рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року, відповідає вимогам сімейного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про безумовність та виключність права стягувача, отримувача аліментів, на зміну способу стягнення аліментів, не заслуговують на увагу суду колегії суддів, оскільки належним чином необґрунтовані та зводяться до особистого тлумачення відповідачем законодавства через призму власних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований та не має стабільного заробітку, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, про наявність правових підстав для задоволення позову не свідчать, а лише фактично зводяться до незгоди з позивача з правовою оцінкою щодо фактичних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції стосовно довідки квартального комітету щодо підтвердження складу сімї та факту перебування дітей на утриманні відповідача не заслуговують на увагу, оскільки визначені законом підстави для збільшення розміру аліментів, так само як і підстави для зміни способу стягнення аліментів відсутні, оскільки покращення матеріального стану відповідача, позивачем не доведені, натомість рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року було визначено розмір аліментів на малолітню дитину з урахуванням індексації, що відповідає розміру прожиткового мінімуму, визначеного Законом України «Про Державний бюджет».

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення відсутні, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 28 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова