РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2021 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря судового засідання Буга Р.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Куцького А.В.,

третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом адвоката Смірнова Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_4 до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 , а також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - про визнання заповітів та свідоцтв про право на спадщину недійсними, -

у с т а н о в и в :

Позиція позивача

Представник позивача адвокат Смірнов С.М. 16 січня 2020 року звернувся до суду з цим позовом в інтересах ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 від 23 лютого 1996 року на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 24 травня 2005 року на користь ОСОБА_7 , а також видані ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2009 року та від 11 жовтня 2014 року.

Позов обґрунтовано неможливістю підписання цих заповітів покійними батьками його довірительки. Вважає, що ці заповіти підроблені. Позивач отримала витяги зі спадкового реєстру в листопаді 2019 року, тоді і дізналась про заповіти покійних батьків, тому не пропустила строку звернення до суду.

На підтвердження позовних вимог надав копії документів про народження, одруження позивачки, смерть її батьків, довідки, виписки з погосподарських книг, листи з Держгеокадастру, інформацію з Держземкадастру, витяги зі Спадкових реєстрів, а також клопотання про витребування копій спадкових справ.

Позиція відповідача

Представник відповідача адвокат Куцький А.В. 25 березня 2020 року подав відзив на позов, у якому просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, посилається на наявність волевиявлення покійних батьків позивачки при укладенні заповітів на користь ОСОБА_7 , пропуск позивачем строків позовної давності та недоведеність позовних вимог.

До відзиву надав фотокопію заяви ОСОБА_9 (позивачки ОСОБА_4 ) від 13 березня 2002 року про відмову від спадщини після смерті батька.

Позиція третьої особи на стороні позивача

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 позов підтримує з викладених у позовній заяві підстав.

Позиція третіх осіб на стороні відповідача

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнають і просять відмовити у його задоволенні.

Відзиви на позов, відповіді на відзив

У своєму відзиві на позов представник відповідача констатує, що оспорювані заповіти містять всі необхідні атрибути, відповідають вимогам закону, посвідчені належним чином секретарем сільради. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності цих заповітів. Про пропуск позивачкою строків позовної давності свідчать її заява від 13 березня 2020 року про відмову від прийняття спадщини, а також рішення Жмеринського міськрайонного суду від 22 березня 2012 року про визначення ОСОБА_7 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

У своїй відповіді на відзив представник позивача зазначає, що його довірителька проживала зі своїми батьками в одному будинку, доглядала їх, після смерті здійснила поховання. Про заповіти на користь ОСОБА_7 батьки ніколи нічого не говорили. Не знала про них і її сестра третя особа по справі яка проживає напроти будинку батьків. На момент смерті батькові не належало ніяке майно, тому у складанні заповіту не було сенсу, заповідати було нічого. В травні 2020 року позивачка взнала, що існує ще один заповіт від 23 травня 2005 року, яким нібито вона заповідала все своє майно тому ж ОСОБА_7 , і в цьому заповіті вона вказана як « ОСОБА_10 », хоча вона вже змінила прізвище на « ОСОБА_11 ». І в цьому заповіті підроблений її підпис. А заповіт матері нібито складений і посвідчений 24 травня 2005 року, цей заповіт також підроблений. Строки позовної давності позивачка не пропустила, оскільки не знала раніше про існування заповітів, що підтверджується витребуваними судом копіями спадкових справ.

Процесуальні рішення по справі, заяви і клопотання

Позовна заява та клопотання про витребування доказів поступили до суду 16 січня 2020 року (т.1 а.с.1).

Суддею винесена ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі 20 січня 2020 року (т.1 а.с.80).

Копії спадкових справ ОСОБА_6 та ОСОБА_8 поступили до суду 27 січня 2020 року (т.1 а.с.87).

Витяг з актового запису про смерть ОСОБА_7 поступив до суду 29 січня 2020 року (т.1 а.с.139).

Суд 28 лютого 2020 року виніс ухвалу про витребування доказів спадкової справи ОСОБА_7 (т.1 а.с.150), яка поступила до суду 4 березня 2020 року (т.1 а.с.152).

Відзив на позовну заяву 25 березня 2020 року поступив до суду (т.1 а.с.179).

До суду 22 травня 2020 року поступило клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб синів померлого ОСОБА_7 (т.1 а.с.190).

Відповідь на відзив надійшов до суду 22 травня 2020 року (т.1 а.с.192).

Суд 22 травня 2020 року виніс ухвалу про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.202).

4 серпня 2020 року винесена ухвала про закриття підготовчого судового провадження та призначення справи до судового розгляду (т.1 а.с.210).

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримує позов своєї довірительки. Пояснює, що в жовтні 2019 року ОСОБА_4 взнала про участь батьків у розпаюванні земель, мати навіть отримала державний акт про право приватної власності на землю. Земельні ділянки батька і матері перебувають у користуванні ОСОБА_7 , який помер. Батько позивачки не міг прийти до сільради і скласти заповіт за півтора місяці до своєї смерті, оскільки він хворів на гангрену і був майже лежачим. На дому заповіт також не укладався, про це б знали дочки покійного. Вочевидь, що батько не міг знати, що у 2001 році буде внесений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), і набуде права на землю. ОСОБА_4 не писала ні заяви про відмову від спадщини після смерті свого батька у 2002 році, ні заповіту на користь ОСОБА_7 у 2005 році, ні заяви про визнання позову ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у 2012 році у суді. Всі ці документи підроблені. Підтвердити це експертизою, нажаль, неможливо через відсутність вільних взірців підпису покійних. Недійсність заповітів витікає з їх підробки, а тому заповіти повинні бути визнані недійсними, так як відсутнє волевиявлення батьків позивачки на його укладення, а видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом також є недійсними, так як особа, якій вони видані, не мала права на спадкування.

Позивач у судовому засіданні повністю підтримує позов і пояснює, що у її покійного батька була гангрена ніг, він лежав. Коли складався заповіт, він не міг ходити. Вона до смерті батька проживала з ним і матір`ю. З батьками ніколи не було розмов за спадкове майно. У 2002 році вона не писала у сільраді заяву про відмову від спадщини після батька, у 2012 році вона не писала заяву у суді про визнання позову. Майна у батька не було, вони проживали і проживають в теперішній час у хаті маминого батька ОСОБА_12 , правовстановлюючі документи на будинок відсутні, він не оформлений. Про мамину землю вони знали, і що нею користувався покійний ОСОБА_7 без договору. Мати не складала заповіт на користь ОСОБА_7 , вона би як дочка знала.

У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 позов підтримує і пояснює, що вона і сестра не знали, що у батька у 2001 році з`явилося право на земельний пай. Батьки заповітів на користь ОСОБА_7 не складали, вони б знали про це, таке питання ніколи у сім`ї не обговорювалось.

У судовому засіданні представник відповідача позов повністю не визнає за підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснює, що єдиним доказом підроблення документу є висновок експерта, який у даному випадку відсутній. Ніяких доказів підроблення позивачка не надала. Це лише її припущення. Рішення суду за 2012 рік, де вказано, що позивач визнала позов повністю, набрало законної сили і не піддається сумніву. Сільська рада, на його думку, є неналежним відповідачем, оскільки відповідно до практики вищестоящих судів відповідачами по таким справам повинні бути інші спадкоємці, або їх спадкоємці. Також позивачем пропущений строк позовної давності, так як вона про належність її батькам земельних ділянок знала ще досить давно, коли у 2002 році писала заяву про відмову від спадщини. Просить відмовити у позові.

У судовому засіданні треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснюють, що у покійного батька було приблизно сім земельних паїв по заповітах, власники цих земельних ділянок заповіти не оспорюють. Конкретних фактів по даній справі вони не знають. Підтримують представника відповідача і просять відмовити у позові.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні надає показання, що проживає по-сусідству з будинком позивачки, де жили її батьки. Батько позивачки перед смертю місяців шість не ходив, був лежачим хворим. А мати позивачки була хресною матір`ю його дочки. Він часто навідувався до ОСОБА_6 , той йому про намір скласти заповіт ніколи не говорив, тим більш про заповіт на користь ОСОБА_7 . За два місяці до смерті ОСОБА_6 не зміг би подолати відстань від свого дому до сільради. Його дружина ОСОБА_8 у 2005 році перед смертю також нікуди з будинку не виходила.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні надає показання, що ОСОБА_15 хворів на ноги, останні перед смертю місяців шість був лежачим хворим. З хати не виходив, до сільради дійти би не зміг. Про те, чи писав він та його дружина заповіти, не знає. У батьків зі своїми дітьми (позивачкою та третьою особою) були хороші відносини, конфліктів ніколи не було. ОСОБА_8 перед смертю не була лежачою хворою.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні надає показання, що з 1996 по 2006 рік працювала секретарем Станіславчицької сільської ради. Нотаріальні дії завжди здійснювались у присутності осіб. Вона не могла посвідчувати заповіти без людей. Пам`ятає, як ОСОБА_7 привів у сільраду ОСОБА_6 і той підписував заповіт на користь ОСОБА_7 .. ОСОБА_6 не несли, він йшов сам. Чи був заповіт ОСОБА_6 зареєстрований, не пам`ятає. Заповіт ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 також був, у реєстр не направлявся. Заповіт позивачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 також був. Чому у ньому прізвище було вказане « ОСОБА_10 » - можливо у неї було два паспорта.

При дослідженні матеріалів справи судом установлено, що :

ТОМ 1 :

- позивачка ОСОБА_4 , згідно з паспортом серії НОМЕР_1 , який виданий 16 лютого 2004 року Жмеринським РВУМВС, зареєстрована по АДРЕСА_1 з 28 лютого 2000 року (а.с.22);

- позивачка ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_9 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки її ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що видно з фотокопії свідоцтва про народження (а.с.23);

- позивачка вийшла заміж 2 лютого 2004 року і змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що видно з фотокопії свідоцтва про одруження (а.с.24);

- третя особа ОСОБА_5 (до шлюбу ОСОБА_17 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки її ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що видно з фотокопії свідоцтва про народження (а.с.29);

- третя особа вийшла заміж 27 травня 1984 року і змінила прізвище на « ОСОБА_18 », що видно з фотокопії свідоцтва про одруження (а.с.30);

- батьки позивачки та третьої особи померли : батько 5 квітня 1996 року, мати ІНФОРМАЦІЯ_3 , що видно з фотокопій свідоцтв про смерть (а.с.25-26);

- позивачка за період 1996-2000 роки проживала та була зареєстрована разом з батьками по АДРЕСА_1 , що видно з довідок сільської ради № 2146 та № 2147 від 14 листопада 2019 року. Головою двору значився ОСОБА_12 (а.с.31-32);

- позивачка на день смерті своєї матері ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала разом з нею, що видно з довідки сільради № 94 від 14 січня 2020 року (а.с.35);

- з інформації начальника відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 жовтня 2019 року видно, що сертифікат про право на земельну частку (пай) розміром 2,62 умовних кадастрових гектарів виданий на ім`я ОСОБА_6 на підставі розпорядження Жмеринської райдержадміністрації № 93 від 18 квітня 2000 року, зареєстрований у відповідній Книзі за № 918 від 31 травня 2001 року. Громадянин ОСОБА_7 успадкував це право відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2009 року та отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку 25 грудня 2012 року. Такий же сертифікат про право на земельну частку (пай) розміром 2,91 умовних кадастрових гектарів виданий на ім`я ОСОБА_8 на підставі розпорядження Жмеринської райдержадміністрації № 62 від 11 березня 1997 року, зареєстрований у відповідній Книзі за № 90 від 27 листопада 1998 року (а.с.36-37);

- з копій Державних актів про право приватної власності на землю видно, що у приватній власності матері позивачки ОСОБА_8 перебувало дві земельні ділянки площею 2,52 га та 2,51 га на території Станіславчицької сільської ради Жмеринського району (Державні акти серії ІІІ-ВН № 056263 та серії ІІІ-ВН № 056264) (а.с.44-45);

- з фотокопії технічної документації видно, що на замовлення ОСОБА_7 , згідно з договором від 17 лютого 2012 року, Вінницька філія Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» виготовила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва щодо земельних ділянок площею 2,5206 га та 1,6593 га на території Станіславчицької сільської ради, які ОСОБА_7 успадкував по заповітам після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_12 (діда позивачки по матері) (а.с.47-60);

- розпорядженням № 227 від 21 травня 2012 року голови Жмеринської РДА передано у власність ОСОБА_7 дві земельні ділянки площею 2,5206 га і 1,6593 га (а.с.61);

- з повідомлень Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру видно, що власником цих земельних ділянок станом на 27 листопада 2019 року є ОСОБА_7 (а.с.63-64);

- заповіт ОСОБА_6 від 23 лютого 1996 року та заповіт ОСОБА_8 від 24 травня 2005 року чинні, що видно з витягу зі Спадкового реєстру (а.с.65 на зв. та а.с.68 на зв.);

- з фотокопії спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 видно, що 2 листопада 2007 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у виді права на земельну частку (пай) (а.с.89); Він же звернувся до цього ж нотаріуса з такою ж заявою 30 липня 2009 року (а.с.90);

- у спадковій справі міститься заповіт від 23 лютого 1996 року, посвідчений секретарем виконкому Станіславчицької сільської ради Жмеринського району С.Дзюбляк, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 (а.с.92);

- у цій же спадковій справі є довідка Станіславчицької сільської ради № 885 від (число не відсканувалось) липня 2009 року, в якій зазначено, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 , а саме в червні 1996 року вступив в фактичне володіння та управління майном померлого, розпорядився домашніми та особистими речами померлого. На час відкриття спадщини дружина померлого ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_19 були зареєстровані та проживали у цьому ж будинку по АДРЕСА_1 (а.с.96);

- 30 липня 2009 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_6 , що видно з фотокопії цього свідоцтва (а.с.98);

- з фотокопії спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 видно, що 12 квітня 2012 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у виді земельної ділянки площею 2,51 га на території Станіславчицької сільської ради (а.с.108). Він же звернувся з такою ж заявою 11 жовтня 2014 року (а.с.116);

- у спадковій справі міститься заповіт від 24 травня 2005 року, посвідчений секретарем виконкому Станіславчицької сільської ради Жмеринського району С.І.Дзюбляк, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 відносно земельної ділянки площею 2,51 га, яка належала заповідачеві на підставі державного акту серії ІІІ-ВН № 0356264 (а.с.114);

- у цій же спадковій справі міститься довідка Станіславчицької сільської ради Жмеринського району № 298 від (число не відсканувалось) лютого 2014 року, згідно з якою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала в АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини з нею ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.115);

- 11 жовтня 2014 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 після смерті ОСОБА_8 , що видно з фотокопії цього свідоцтва (а.с.136); а також зареєстрував своє право власності на цю земельну ділянку (а.с.138);

- ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Станіславчик Жмеринського району, що видно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (а.с.140);

- з фотокопії спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 видно, що його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 9 червня 2017 року звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини (а.с.154-155);

- з фотокопії заяви від 13 березня 2002 року, поданої ОСОБА_9 до Жмеринської районної державної нотаріальної контори, видно, що вона не претендує на спадщину, яка залишилась після смерті її батька 5 квітня 1996 року, справжність підпису ОСОБА_9 посвідчено секретарем виконкому Станіславчицької сільської ради (а.с.183);

- згідно з фотокопією заповіту від 23 травня 2005 року, ОСОБА_9 заповідала належну їй земельну ділянку на території Станіславчицької сільської ради ОСОБА_7 , заповіт посвідчений секретарем сільради С.І.Дзюбляк (а.с.198);

- відповідно до заяви ОСОБА_9 (позивачка ОСОБА_4 ) до Жмеринської районної державної нотаріальної контори від 13 березня 2002 року, вона відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 (а.с.236);

- згідно з журналом реєстрації нотаріальних дій по Станіславчицькій сільській раді, позивач ОСОБА_9 посвідчувала справжність свого підпису на заяві від 13 березня 2002 року (а.с.241-243);

- відповідно до архівного витягу № 01-15-598 від 20 листопада 2020 року ОСОБА_6 був прийнятий в члени колгоспу «Поділля» 23 вересня 1992 року. Відомості про його виключення з членів колгоспу за 1996 рік немає (а.с.244);

- відповідно до архівної довідки № 85 від 19 листопада 2020 року ОСОБА_6 значиться працюючим у 1992-1996 роках шофером (а.с.245);

- про працю ОСОБА_6 у колгоспі свідчить також книга обліку трудового стажу та заробітку колгоспника за 1989-2000 роки по КСП «Поділля», де містяться відомості про ОСОБА_6 (а.с.246-249);

ТОМ 2 :

- з фотокопії державного акту на право колективної власності на землю видно, що КСП «Поділля» с.Станіславчик 12 лютого 1996 року на підставі рішення Станіславчицької сільської ради № 6-22 від 22 листопада 1995 року виданий державний акт про право колективної власності на землю площею 2903,3 га (а.с.2);

- за інформацією начальника відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру від 12 листопада 2020 року ОСОБА_6 був включений до списку осіб, які були пропущені під час складання списків на отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай), рішенням зборів уповноважених КСП «Поділля» від 25 грудня 1999 року (а.с.4);

- розпаювання земель КСП «Поділля» почалось у 1996 році, що видно з титульного листа технічної документації (а.с.5), а також рішень зборів уповноважених від 22 січня 1997 року, 25 грудня 1999 року (а.с.6-12);

- згідно з фотокопією домової книги вулиць Кірова, Пушкіна, Котовського, Горького в с.Станіславчик Жмеринського району, містяться відомості про вісьмох мешканців, з яких ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , прописана 27 жовтня 1999 року, вибула 16 лютого 2004 року. ОСОБА_8 була прописана 29 серпня 1977 року, відомостей про прописку ОСОБА_6 немає (а.с.18-21).

У судовому засіданні була досліджена цивільна справа № 0205/656/2012 за позовом ОСОБА_7 до Станіславчицької сільської ради та ОСОБА_4 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_8 , в якій міститься, крім інших, заява ОСОБА_4 від 21 березня 2012 року Жмеринському міськрайонному суду про визнання нею вимог ОСОБА_7 про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини та прохання розглянути справу у її відсутність (справа, а.с.32). У рішенні суду, яким задоволено позов, зокрема, вказано, що «відповідач ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, не охоплену заповітом після смерті ОСОБА_8 надала через канцелярію суду заяву, в якій позов визнала, справу просила розглянути у її відсутність» (справа, а.с.34).

Суд не приймає до уваги і відкидає довідки Станіславчицької сільської ради № 2146 та № 2147 від 14 листопада 2019 року про те, що позивачка за період 1996-2000 роки проживала та була зареєстрована разом з батьками по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.31-32), оскільки з її паспорту видно, що реєстрація місця проживання по цій адресі проведена лише 28 лютого 2000 року (т.1 а.с.22), а паспорт є більш вагомим документом, який підтверджує реєстрацію особи, ніж довідка сільської ради.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які припускають, що покійний ОСОБА_6 не міг сам піти у сільраду і скласти заповіт, оскільки він був «лежачим» та не розповідав їм про свій намір укласти заповіт на користь ОСОБА_7 , так як відповідно до частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Аналізуючи інші досліджені у судовому засіданні докази, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Юридична кваліфікація встановлених обставин

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третий статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Правомірність повноважень секретаря Станіславчицької сільської ради Дзюбляк С.І. щодо посвідчення заповітів визнавалась і не ставилась під сумнів учасниками справи, тому не досліджувалась судом.

Суд вважає, що твердження позивачки щодо неможливості її покійного батька особисто з`явитись до сільської ради для укладання заповіту через хворобу, а також неможливість укладення заповіту на користь чужої людини через наявність у нього двох дітей є припущенням, яке спростовується дослідженими у судовому засіданні матеріалами. При цьому суд враховує, що позивач зареєструвалась у с.Станіславчик через чотири роки після смерті батька.

Щодо непідписання заповіту матір`ю позивачки ОСОБА_8 , то суд вважає, що даний факт також не підтверджений належними та допустимими доказами, та не знайшов підтвердження у судовому засіданні.

Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства щодо самостійного розпорядження учасниками справи своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд враховує, що клопотань про призначення техніко-криміналістичного дослідження оспорюваних заповітів для встановлення фактів підроблення в них підписів спадкодавців позивачкою та її представником у судовому засіданні не заявлялись.

Суд також вважає доведеним той факт, що покійний ОСОБА_6 ще при житті був обізнаний про своє право на земельну частку (пай), оскільки державний акт КСП, де він працював, видавався за його життя, і тоді ж піднімалось питання щодо внесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), пропущених прізвищ. Це підтверджується фотокопією державного акту на право колективної власності на землю КСП «Поділля» с.Станіславчик, виданого 12 лютого 1996 року на підставі рішення Станіславчицької сільської ради № 6-22 від 22 листопада 1995 року (т.2 а.с.2), а також відомостями про початок розпаювання земель КСП «Поділля» у 1996 році, що видно з титульного листа технічної документації (т.2 а.с.5), а також рішень зборів уповноважених від 22 січня 1997 року, 25 грудня 1999 року (т.2 а.с.6-12).

Окрім того, суд при ухваленні рішення у даній справі вважає за необхідне врахувати таке.

З огляду на зміст позовної вимоги та встановлених у судовому засіданні обставин спору чітко вбачається, що вирішення спору по суті жодним чином не стосується прав та обов`язків визначеного позивачем відповідача в особі Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Натомість, спір стосується прав та обов`язків третіх осіб у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, так як є спадкоємцями покійного ОСОБА_7 , який був спадкоємцем по заповітам ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , і ці права та обов`язки випливають щодо особи ОСОБА_7 із спірних заповітів. При цьому суд виходить з того, що недійсність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом особи, визначеної розпорядженням заповідача в якості спадкоємця за заповітом, а сьогодні його спадкоємців. Тим більм, що пред`являються позовні вимоги про застосування наслідків недійсності заповіту визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.

Суд у судовому засіданні з`ясовував у позивача та його представника думку щодо кола осіб, які позивач визначив, звертаючись до суду з даним позовом, разом з тим будь-яких клопотань щодо залучення співвідповідача чи заміни неналежного відповідача позивач та його представник не заявляли.

Ця обставина, на переконання суду, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду

Отже, судом у судовому засіданні не знайдено доказів на підтвердження не підписання заповітів, укладених на користь ОСОБА_7 ОСОБА_6 23 лютого 1996 року та ОСОБА_8 11 жовтня 2014 року, посвідчених у Станіславчицькій сільській раді Жмеринського району. Тобто суд приходить до висновку, що належні, допустимі, достовірні та достатні докази наявності обставин, які б свідчили про недійсність оспорюваних заповітів, відсутні. Водночас позов пред`явлено не до тих осіб, які повинні відповідати за позовом.

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір та витрати на правову допомогу, і їй відмовлено у позові, то судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Відповідач та треті особи не заявляли про відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 259, 263 ЦПК України, на підставі статей 202, 203, 215, 218, 1233, 1247, 1257 ЦК України, статей 77, 78, 79, б80, 89, 141 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В позові адвоката Смірнова Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_4 до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 , а також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - про визнання заповітів та свідоцтв про право на спадщину недійсними, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 12 березня 2021 року.

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача ОСОБА_1 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю видане на підставі рішення Ради адвокатів Вінницької області № 2 від 20 лютого 2019 року.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешканка АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач Станіславчицька сільська рада Жмеринського району Вінницької області, вул.Центральна, 4 с.Станіславчик, .

Представник відповідача ОСОБА_20 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 462 видане на підставі рішення Вінницької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури 5 вересня 2005 року.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мешканець вул.Мічуріна с.Станіславчик, РНОКПП НОМЕР_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , мешканець АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_6 .

Головуючий суддя Костянтин Шепель