Постанова

Іменем України

10 березня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/3526/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 01 жовтня 2020 року

в складі судді Таран Н.Г.

у справі №754/5777/20 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину автомобіля,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі - ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Регіональне відділення) про визнання автомобіля, придбаного під час шлюбу, спільним майном подружжя, та поділ спільного майна, шляхом визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Позов мотивувала тим, що з 23 березня 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, 04.10.2017 було придбано автомобіль Мерседес-Бенц "Віто", державний номерний знак НОМЕР_1 . Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 .

Зазначила, що вироком Жовківського районного суду Львівської області від 16.03.2020 її чоловік ОСОБА_2 06.02.2019 засуджений за ч. 2 ст. 332 КК України. Даним вироком суду автомобіль Мерседес-Бенц "Віто", державний номерний знак НОМЕР_1 було конфісковано на користь держави.

Позивачка, посилаючись на те, що ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях не мав право відбирати автомобіль, придбаний у шлюбі, просила визнати спільною сумісною власністю автомобіль Мерседес-Бенц "Віто", державний номерний знак НОМЕР_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього автомобіля.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не з'ясовано обставини на які посилався позивач та не досліджено докази з якими позивач пов'язує свої позовні вимоги до ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, не надано оцінку таким доказам та не встановлено чи були порушені регіональним відділенням права позивача.

Судом не наведено мотивів відхилення доводів Регіонального відділення та норм матеріального права на які посилався у відзиві на позовну заяву.

Судом не взято до уваги, що порядок реалізації майна, конфіскованого за рішенням суду, унормовано в Порядку розпорядження майном, конфіскованого за рішення суду і переданим органам виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 №985. Даний транспортний засіб не передавався до Регіонального відділення у встановленому Кабінетом Міністрів України від 11.07.2002 Порядку №985 та відповідно такий транспортний засіб не перебуває у володінні останнього. А твердження позивача про протилежне ґрунтується на припущеннях, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Судом також не взято до уваги, що з урахуванням положень Кримінально-виконавчого кодексу України, Порядку розпорядження майном, конфіскованого за рішенням суду, звернення з позовом про визнання права власності на частину майна, конфіскованого за вироком суду, не матиме наслідком поновлення порушеного права та не призведе до забезпечення реального поновлення такого права за захистом якого звернувся позивач.

Зазначив, що підставою задоволення позовних вимог є виключно лише факт позивача звернення до суду з даним позовом, а не встановлення судом яке право чи інтерес позивача порушено Регіональним відділенням.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що позивачка має право оскаржити вирок суду, якщо вважає, що вирішення питання про речовий доказ, який є предметом спору у даній справі, стосується її інтересів.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з даним позовом автомобіль вибув у володіння відповідача 2 на підставі вироку суду.

З 23 березня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

04 жовтня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу №5946/2017/651550, придбано транспортний засіб «Mercedes-Benz Vito», модель VITO 111CDI, 2004 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 .

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 2 ст. 332 КК України і засуджено на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки. Речові докази: Автомобіль «Мерседес Віто», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ключі від автомобіля «Мерседес Віто», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який знаходиться на зберіганні в ТзОВ "Геслан", конфісковано в дохід держави як знаряддя вчинення злочину.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Звертаючись до суду з позовом, відповідач ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про визнання права власності на спірний автомобіль в порядку поділу майна подружжя, оскільки даний автомобіль є речовим доказом та конфіскований за вироком суду.

Колегія суддів вважає обґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ майна подружжя не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовом позивачка посилалась на захист прав спільного майна подружжя.

Аналіз статей 69-71, 74 СК України дозволяє зробити висновок, що поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова ВС від 02.10.2019 у справі №521/5435/16-ц).

Таким чином, поділ спільного майна подружжя є неможливим, якщо таке майно, хоч і придбано у шлюбі, але є речовим доказом (знаряддям злочину) у кримінальній справі.

Як зазначалось вище, судом було встановлено, що вироком Жовківського районного суду Львівської області від 16.03.2020 ОСОБА_2 визнано винним за ч. 2 ст. 332 КК України, а речові докази: Автомобіль «Мерседес Віто», державний номерний знак НОМЕР_1 , ключі від автомобіля «Мерседес Віто», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належний ОСОБА_2 , конфісковано в дохід держави як знаряддя вчинення злочину.

Проте, суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини, дійшов помилкового висновку про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності та наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину такого автомобіля в порядку поділу майна подружжя.

Суд, застосувавши відповідні норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, не врахував, що на майно, яке є речовим доказом у кримінальній справі (знаряддям злочину) не може бути визнано право власності в порядку поділу майна подружжя.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що у суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом у повному обсязі не з`ясовано характер правовідносин, зокрема підстави позову, наявність порушеного права чи інтересу позивача та можливість його поновлення в обраний спосіб.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане або оспорюване право чи інтерес.

При цьому, вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до законодавства.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що ,згідно вищевказаного вироку суду, автомобіль придбаний нею спільно з чоловіком під час шлюбу конфіскований на користь держави та знаходиться у ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях. Вона була вагітною в той час коли йшли суди у чоловіка та нічого не знала про конфіскацію спірного автомобіля до 01.05.2020. Її чоловік ОСОБА_2 іноземець, погано знає українську мову, а адвокати які захищали його у Жовківському районному суді Львівської області недобросовісно виконали свої обов`язки, не вказали суду на те, що автомобіль був придбаний під час шлюбу та не подали апеляційну скаргу на вирок суду.

Вважала, що за таких обставин ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях не мав права відбирати спільно придбаний у шлюбі автомобіль, а тому вона має право отримати у власність 1/2 частину автомобіля марки «Мерседес Віто», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Водночас, звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 не обґрунтувала яким чином ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях порушує її права, ураховуючи, що автомобіль було конфісковано на користь держави на підставі вироку суду.

Крім того, з урахуванням того, що спірний автомобіль конфісковано на підставі вироку суду, та зважаючи на положення Кримінально-виконавчого кодексу України та Порядку розпорядження майном, конфіскованого за рішенням суду, якими встановлено порядок реалізації конфіскованого майна, звернення до суду з даним позовом не матиме наслідком поновлення порушеного, на думку позивача, права та не призведе до забезпечення його реального поновлення.

Фактично звернення позивача до суду з даним позовом свідчить, що метою вирішення спору є бажання уникнути реалізації спірного транспортного засобу, який зареєстрований на праві власності за її чоловіком ОСОБА_2 .

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачка у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України (ст. 393), у разі якщо вона не погоджується з вироком суду в частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, має право подати апеляційну скаргу на вирок суду, яким конфісковано спірний автомобіль, як речовий доказ.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому в силу ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги, відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір", відповідачем сплачено судовий збір в сумі 1 406 грн 25 коп. (а.с. 34).

Оскільки, суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то з ОСОБА_1 на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (; місцезнаходження: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3) судовий збір в сумі 1 406 (одна тисяча чотириста шість) грн 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай