У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

28 грудня 2021 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Іванов А.П., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

12.11.2021 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ільницький М.П. звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив:

Визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину спільного нерухомого майна подружжя житлового будинку;

Визнати за позивачкою право особистої приватної власності на 560/5000 частки нежитлових приміщень;

Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на ряд об`єктів нерухомості;

Стягнути з відповідача грошову компенсацію, належних останньому часток у статутних капіталах ряду господарських товариств.

Стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

16.11.2021 судом постановлено ухвалу, якою залишено без руху означений позов через наявні у такому недоліки ст. ст. 175, 177 ЦПК України, з метою виправлення яких позивачці та/або її представнику надано строк для усунення таких шляхом подання уточненої позовної заяви, в якій вказано про необхідність зазначити: обґрунтування ціни позову; спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися. Окрім цього судом зауважено, що стороні позивача слід сплатити судовий збір у визначеному Законом та вказаному судом розмірі, надавши суду квитанцію про сплату такого.

03.12.2021 на виконання вказаних в ухвалі про залишення без руху вимог представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Ільницьким М.П. подано до суду заяву, в якій останній частково виправив недоліки позову, визначені судом. При цьому стороною позивача викладено прохальну частину позову в зміненій редакції, а саме остання просить:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ряд об`єктів нерухомості, а також 560/5000 частки ряду нежитлових приміщень;

Визнати за позивачкою право власності на частину нерухомого майна, а саме на 560/5000 частки ряду нежитлових приміщень;

Стягнути з відповідача грошову компенсацію, належних останньому часток у статутних капіталах ряду господарських товариств.

Стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

Разом з тим суд зауважує, що представник позивачки не виконав ухвалу суду від 16.11.2021 в частині обґрунтування ціни позову.

Представником позивача зазначено ціну позову у 5000000 грн., однак всупереч п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України відсутнє обґрунтування такої.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів неможливо встановити з чого виходив представник позивачки, визначаючи вартість нерухомого майна у 5000000 грн., так як жодних правовстановлюючих документів, що слугували підставою для набуття у власність відповідачем нерухомого майна немає.

Суд повторно робить посилання на п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, у якому роз`яснено, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При цьому суд зауважує, що згідно з викладеного пункту Постанови наявність чи відсутність згоди відповідача щодо вартості нерухомого майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі, є підставою для дослідження в ході судового розгляду справи, однак не звільняє сторону позивача на момент пред`явлення позову зазначити дійсну, а не абстрактну, вартість об`єктів нерухомості.

Більш того суд звертає увагу сторони позивача на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України, за яким доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінетів Міністрів України №1440 від 10 вересня 2003 року, ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

За ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна.

Ціна позову визначається від ринкової вартості майна на момент звернення до суду та повинна бути підтверджена відповідними відомостями (оцінкою відповідної установи).

Механізм проведення оцінки нерухомого та рухомого майна для цілей обчислення державного мита та інших обов`язкових платежів визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року №358.

У відповідності до п.п. 1 п. 1 вказаної вище Постанови, оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна.

Таким чином, якщо у сторони позивача виникають труднощі з визначенням ціни позову, що відповідатиме дійсній вартості спірного майна, остання не позбавлена можливості провести експертну оцінку такого майна, за результатами якої може бути визначена реальна ціна позову.

З огляду на викладене стороні позивача необхідно надати суду відомості, які б підтверджували дійсну реальну вартість нерухомого майна, визначеного в прохальній частині позову, на день звернення до суду.

Стороною позивача заявлено вимоги про визнання ряду об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, при цьому всупереч п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, в позовні заяві відсутнє обґрунтування заявленого.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Така ж позиція зазначена в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» , згідно якої у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Крім цього, як роз`яснено у пунктах 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З викладено вище слідує, що позивачці необхідно вказати, на підставі якого правовстановлюючого документу сторонам належить спірне майно та надати відповідні докази, чим підтверджується придбання всього майна, що є предметом даного спору під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а також зазначити, чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна.

Більш того суд звертає увагу, що позивачкою заявлено вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя 12ть об`єктів нерухомості, при цьому вимога про поділ такого майна вказана лише щодо чотирьох таких об`єктів.

Статтею 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід залишити без руху повторно та надати стороні позивача строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме: обґрунтувати ціну позову, а також надати обґрунтування заявленим вимогам, зокрема відповідними доказами.

Роз`яснити, що у разі усунення недоліків у зазначений строк позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Керуючись ст.ст. 175-177, 185 ЦПК України ЦПК України, суд

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без руху повторно.

Роз`яснити представнику позивачки про необхідність усунення вказаних в мотивувальній частині ухвали недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали, та попередити, що в протилежному разі заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов