Ухвала

04 березня 2021 року

м. Київ

справа № 755/13795/19

провадження № 61-720ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що спірні договори містять особистий підпис позивача, що є підтвердженням ознайомлення позивача з умовами договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строків її повернення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору позики від 15 січня 2013 року, договору від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року. Також, оскільки вимоги позивача про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, вони задоволенню не підлягають і є необґрунтованими.

ОСОБА_1 13 січня 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 01 лютого 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зокрема, однією з підстав, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України зазначає, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України). Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України, ОСОБА_1 зазначає, що суд розглянув апеляційну скаргу у письмовому провадженні без виклику сторін, а не в судовому засіданні з викликом учасників справи, про що сторін не повідомив.

Окрім цього, в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі провадження № 6-79цс14.

Касаційна скарга в частині указаних підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі провадження № 6-79цс14 підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У пункті 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження). Аналіз ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 04 серпня 2020 року та оскарженої постанови Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, які оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить, що розгляд справи проводився у порядку загального позовного провадження, зокрема у апеляційному суді розгляд справи проводивсяу відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Сама по собі вказівка на те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Тому посилання на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14 не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат