ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року

м. Харків

справа № 623/3442/20

провадження № 22-ц/818/1443/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Хорошевський О.М.

суддів Бурлака І.В., Котелевець А.В.

секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби у по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року, постановлене суддею Одарюком М.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) про скасування арешту з банківського рахунку,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просила скасувати арешт з приналежного їй банківського рахунка відкритого у філії Харківське обласне управління АТ «ОщадБанк».

Позовна заява вмотивована тим, що в серпні 2020 року їй стало відомо, що відповідачем накладено арешт на її банківський рахунок. Вона звернулась до відповідача з проханням надати їй дані щодо наявності відносно неї виконавчих проваджень. Листом від 02.09.2020 року відповідач їй повідомив, що на виконанні перебувало: виконавче провадження № 50706925 з примусового виконання листа № 623/173/14-ц, виданого 28.04.2014 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 12367,19 грн.; виконавче провадження № 55577733 з примусового виконання вимоги Ф-64693-17, виданої 10.11.2017 року ГУ ДФС у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 8894,42 грн.; виконавче провадження № 57870066 з примусового виконання вимоги Ф-64693-17, виданої 10.11.2017 року ГУ ДФС у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 7249,55 грн. В межах зазначених виконавчих проваджень виносились постанови державного виконавця про арешт коштів боржника. Позивач стверджує , що станом на 02 вересня 2020 року жодного виконавчого провадження , боржником в якому є ОСОБА_1 у відділі виконавчої служби не перебуває, а тому вона змушена звернутися до суду з відповідною заявою.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду і постановити нове, яким задовольнити її позовну заяву у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, суд не звернув уваги на те, що про наявність виконавчого провадження їй стало відомо лише у серпні 2020 року, коли вона не змогла зняти кошти отримані як соціальну допомогу по безробіттю. Накладення арешту на рахунок по отриманню соціальної допомоги по безробіттю порушує конституційні права та унеможливлює отримання нею допомоги.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач просить скасувати арешт, з банківського рахунку, в межах виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 , до цього часу грошове зобов`язання на суму 12367,19 грн.,243,60 грн.,8894,42 грн.,7249,55 грн. не виконане, крім того 24.09.2020 року державним виконавцем відкрито у відношенні позивачки нове виконавче провадження про стягнення на користь держави 1700,00 грн.

Судова колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що на виконанні у відділі ДВС перебувало:

- виконавче провадження № 50706925 з примусового виконання листа № 623/173/14-ц виданого 28.04.2014 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 12367,19 грн.;

-виконавче провадження № 55577733 з примусового виконання вимоги Ф-64693-17 виданої 10.11.2017 року ГУ ДФС у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 8894,42 грн.;

-виконавче провадження № 57870066 з примусового виконання вимоги Ф-64693-17 виданої 10.11.2017 року ГУ ДФС у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 7249,55 грн.

В рамках вказаних виконавчих проваджень державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника від 15.04.2016, 22.06.2018 і 22.06.2018 року. Проте рішення виконані не було. Постановами державного виконавця від 19.04.2017 та 28.09.2018 повернуто виконавчі листи без виконання у зв`язку з відсутністю майна боржника на яке може бути звернуто стягнення, заробітної плати та пенсії не отримує.

24.09.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №ВП63129826, з виконання постанови, виданої Адміністративною комісією виконавчого комітету Ізюмської міської ради у розмірі 1700,00 грн. (а.с.36).

А ні суду першої а ні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що дійсно картковий рахунок відкритий на її ім`я арештований.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені обов`язки та права виконавця. Так статтею передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також виконавець має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість,коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Положеннями ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця, в якій зазначається: сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом; стягнення виконавчого збору, витрати виконавчого провадження, штрафи, накладені на боржника під час виконавчого провадження; основна винагорода приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що на які накладається арешт, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Також відповідно до змісту статті 73 ЗУ "Про виконавче провадження" зазначено перелік коштів, на які заборонено звертати стягнення, картковий рахунок ОСОБА_1 до цього переліку не входить.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржникав банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Із матеріалів справи вбачається, що постанови державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти не оскаржував; до державного виконавця з питанням зняття арешту з рахунку в порядку, передбаченому статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», не звертався.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, звертаючись до суду із позовом, позивач сам визначає особу відповідача, яка, на його думку, порушила його права.

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Доктринальне тлумачення поняття «відповідач» свідчить про те, що це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушує, не визнає або оспорює його права, свободи чи інтереси і тому має бути залучена до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року №2677-VI).

Заявлений ОСОБА_1 позов про зняття арешту із її карткового рахунку, тобто майна (коштів), що належить їй, мотивований тим, що накладення арешту на майно порушує її право, як власника.

Однак відповідачем у справі визначений відділ державної виконавчої служби, проте не було залучено до участі у справі стягувача АТ КБ «ПриватБанк», оскільки як зазначає позивач саме в рамках виконання рішення суду на користь АТ КБ «ПриватБанк» було накладено арешт на її рахунки.

Відповідно до частин 1-3 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Таким чином, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялись клопотання про залучення співвідповідача.

Судова колегія бере до уваги відсутність доказів накладення арешту на картковий рахунок ОСОБА_1 , також те, що вона не зверталась до державного виконавця з клопотанням (заявою) про скасування накладених арештів, постанови державного виконавця не оскаржувала, а також те, що не залучено до участі у справі в якості співвідповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь якого в межах виконавчого провадження здійснювалось стягнення

Керуючись ст.268, 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу на рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року - змінити з підстав викладених у мотивувальній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.М.Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

А.В.Котелевець

повний текст постанови складено 11 березня 2021 року