Провадження № 2/752/1319/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 листопада 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Бондар І.Ю.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Скляр Марина Сергіївна до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Скляр М. С., звернулася до суду з позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 , просить суд стягнути на свою користь суму передоплати за товар згідно з договором у розмірі 53 500 грн, 3 % річних у розмірі 334,19 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, а всього 63 834 грн, в рамках Закону України "Про захист прав споживачів", а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 400 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.05.2019 року між сторонами укладено Договір № _023_ купівлі-продажу та виготовлення меблів, предметом якого є зобов`язання виконавця поставити і передати у власність замовника корпусні меблі та здійснити їх монтаж відповідно до специфікації матеріалів і фурнітури та індивідуального схематичного плану згідно з додатком № 1, який є невід`ємною частиною Договору, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити товар в порядку та умовах, визначених у Договорі. Загальна вартість товару становить 62 800 грн. В якості передоплати за товар, згідно з умовами Договору, 10.05.2019 позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 50 500 грн, а 25.05.2019 позивач передав відповідачу - 3000 грн. Запис про отримання коштів виконавець зробив на Договорі і засвідчив своїм підписом.

Згідно з Договором відповідач зобов`язався виготовити та поставити товар позивачу не пізніше 24 червня 2019 року, проте свої зобов`язання не виконав.

27.07.2019 ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 досудову вимогу № 444/1, де вимагала поставити товар або повернути сплачену нею передплату 53 500 грн, але вона була проігнорована відповідачем, що і стало підставою звернення до суду.

Також позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, зазначивши, що зазнала душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, перенесла емоційне напруження, що тягне за собою в своїй сукупності психологічних дискомфорт і моральні переживання, які призвели до порушення душевної рівноваги.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України просила стягнути з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26.06.2019 по 09.09.2019 у розмірі 334,19грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Деяк Я.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказує на те, що в примірнику Договору купівлі-продажу та виготовлення меблів від 10 травня 2019 року, який надала позивач, існують розбіжності, неточності та неузгодженості з редакцією примірника Договору, який знаходиться у відповідача. Зокрема, існує розбіжність у номері Договору, написи на Договорі та Додатку 1, які нібито засвідчують факт отримання відповідачем від позивача 53 500 грн відсутні на примірнику відповідача. Зважаючи на те, що Договір було укладено 10.05.2019 року є всі підстави вважати, що наданий позивачем Додаток 1 до Договору № 023_ від 25 травня 2019 року стосується іншого договору, а тому не може вважатися належним і допустимим доказом внесення передплати у готівковій формі.

Також, як вважає представник відповідача, позивачем не було підтверджено жодними належними доказами факт внесення передоплати у розмірі 50 500 грн, оскільки цей факт повинен бути оформлений відповідно до норм Положення про ведення касових операцій , затвердженого постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148.

Щодо стягнення моральної шкоди та 10 400 грн витрат на професійну правничу допомогу представник зазначив, що суду не надано підтверджень факту заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а вказані витрати на правничу допомогу вважає завищеними.

У липні 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Величко В.В. надіслав до суду відповідь на відзив відповідача, у якій вказав, що не погоджується з твердженнями представника відповідача. Звертає увагу суду, що до суду було подано копію Договору від 10 травня 2019 року з додатками, який підписаний обома сторонами із зазначенням відповідачем суми прийнятих коштів. Іншого договору між сторонами не укладалось. В позовній заяві викладені всі обставини, що підтверджують факт передачі позивачкою коштів за виготовлення меблів, а сума невідповідності відсотку, вказаному в Договорі, сумі коштів отриманих відповідачем, цей факт не спростовує.

Просив взяти до уваги, що відповідач у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростував факту отримання коштів і не підтвердив належними доказами виконання свого обов`язку за Договором від 10 травня 2019 року, просить позовну заяву задовольнити, стягнувши на користь позивачки також витрати на правову допомогу.

Підготовче провадження закрито 16.06.2021 року.

У судове засідання, призначене, на 25.11.2021 року сторони не з`явилися.

Позивач надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач або ж його представник у судове засідання не з`явилися,про його дату та місце повідомялися у встановленому законом порядку.

Приймаючи до уваги, що відповідач ФОП ОСОБА_2 , належним чином обізнаний про перебування у провадженні суду справи за позовом ОСОБА_1 до нього ж, скористався правом на отримання правничої допомоги, представник останнього подав до суду відзив на позов, відповідно суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 10 травня 2019 року ОСОБА_1 уклала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Договір № _023_ купівлі-продажу та виготовлення меблів, відповідно до якого виконавець зобов`язується поставити і передати у власність замовника корпусні меблі (товар) та здійснити їх монтаж відповідно до специфікації матеріалів і фурнітури та індивідуального схематичного плану (Додаток 1), що додаються і є невід`ємною частиною даного Договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених у Договорі (а.с. 7-8, 9).

Згідно з пунктами 1.3. виконавець здійснює поставку та монтаж товару впродовж 42 календарних днів з моменту підписання цього Договору, але не пізніше 24 червня 2019 року.

П. 1.4. Договору передбачено, що надання послуг підтверджується підписанням сторонами акту прийому-передачі товару.

Розділом 3 Договору його сторони визначили, що загальна вартість товару становить 62800,00 грн (п. 3.1.); на момент підписання Договору покупцем вноситься передплата у розмірі 80% від вартості товару, яка становить 50 240 грн (п. 3.2.); остаточна сума доплати за товар, яка є різницею від загальної вартості, вказаної у п.3.1 і внесеної передплати у п. 3.2 даного Договору, покупець сплачує після поставки товару, його повного збирання та монтажу на місці встановлення товару, що становить 12 560 грн (п.3.3.).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частинами 1, 2 стаття 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Не зважаючи на те, що між сторонами був укладений договір Купівлі-продажу, суд вважає, що відносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються Главою 61 «Підряд» ЦК України.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За змістом частини першої статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, строки виконання роботи або її окремих етапів (частина перша статті 846 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Як визначено положеннями ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Таким чином, з огляду на положення п. 1.3. Договору відповідач повинен був передати у власність позивача виготовлені корпусні меблі у строк не пізніше 24 червня 2019 року включно.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання не виконав. Акта прийому-передачі товару, підписаного сторонами, матеріали справи не містять.

27.07.2019 позивачка ОСОБА_1 надіслала відповідачу ОСОБА_2 досудову вимогу № 444/1, де вимагала поставити товар або повернути сплачену нею передплату 53 500 грн. Відповідно до витягу з сайту «Укрпошта» вимога, надіслана цінним листом, була особисто отримана відповідачем, але ним проігнорована (а.с. 11-13, 14).

Частиною 2 ст. 849 ЦК України передбачено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її в строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Положеннями ст. 873 ЦК України передбачено, що вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи, позивач, як замовник за Договором, виконав свої зобов`язання по оплаті за Договором, сплативши відповідачеві передплату у розмірі 80% - 50 500,00 грн. готівкою в день підписання договору - 10 травня 2019 року. Про отримання коштів відповідач ОСОБА_2 зробив напис про це на Договорі та засвідчив своїм підписом (а.с. 8).

25 травня 2019 року позивачем сплачено кошти у розмірі 3 000 грн, що також підтверджується написом відповідача на Додатку 1 до Договору, який був засвідчений його підписом (а.с. 10).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк."

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Згідно зі статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 615, пп. 1 ч. 1 ст. 611 ЦКУ).

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦКУ). Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання й вимагати відшкодування збитків (ч. 3 ст. 612 ЦКУ).

Частина 2 статті 693 ЦК України передбачає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 6.1 Розділу 6 Договору від 10.05.2019 року передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання Договору та виникли поза волею сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

У спорах про захист прав споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на виконавці робіт, в свою чергу відповідачем не надано до суду доказів належного виконання обов`язків за Договором від 10 травня 2019 року.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу укладеного між сторонами Договору та наведених позивачем доводів, судом встановлено, що між сторонами існують договірні взаємовідносини, що виникли з Договору купівлі-продажу та виготовлення меблів від 10 травня 2019 року, на виконання умов якого замовником ОСОБА_1 сплачено кошти в розмірі 53 500 грн, в договорі погоджено всі істотні умови даного договору з приводу виконання робіт.

Твердження відповідача про те, що сплачена позивачем сума не підтверджена належними доказами, суд відхиляє, оскільки відповідно до п. 3.2 Договору передоплата у розмірі 80% від вартості товару, а саме 50 500 грн, повинна бути внесена на момент підписання Договору, і зокрема про це і зроблений напис відповідачем та засвідчений його підписом. Докази того, що позивачкою ці кошти сплачені не були, матеріали справи не містять.

Думку відповідача, про те, що Додаток 1 до Договору, на якому ним був зроблений напис про прийняття 3000 грн, стосується іншого договору, суд також до уваги не бере, оскільки доказів про укладення будь-яких інших договорів між позивачем і відповідачем суду не надано.

Відповідач ОСОБА_2 до моменту розгляду справи судом та ухвалення рішення належним чином не виконав умови договору, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до Правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду справи № 918/631/19 у Постанові від 22 вересня 2020 року, виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Виходячи з наведеного, суд приходить до виснову, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 сплачену позивачем за Договором передплату у сумі 53 500 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 cт. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 334,19 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 5.3. Розділу 5 Договору виконавець за порушення строків поставки Товару, вказаних у п. 1.3. цього Договору, зобов`язаний сплатити замовнику пеню в розмірі 0,2% вартості Товару, вказаної у п. 3.1 даного Договору, за кожен день прострочення строків поставки Товару.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за період з 25.06.2019 по 09.09.2019 в розмірі 26 гривень 50 копійок.

Щодо викладених доводів заподіяння позивачеві моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, зокрема нормами Цивільного кодексу України, які регулюються порядок відшкодування моральної шкоди та Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування передбачено безпосередньо нормами Конституції, законами України, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладених в п. 1 постанови № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», із змінами, доповненнями, при вирішенні цих справ суди мають насамперед виходити із положень Закону «Про захист прав споживачів».

З роз`яснень, які містяться в п. 23 вищезазначеної постанови, вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц.

Суд вважає, що в результаті невиконання відповідачем зобов`язань за договором позивач зазнав душевних страждань, оскільки він отримав негативні емоції, порушення звичного способу життя, необхідності звернення до суду за захистом порушеного права.

При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені його права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 3000 гривень. Розмір моральної шкоди, визначений позивачем у позовній заяві, суд вважає завищеним.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10400 гривень.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази.

У матеріалах справи міститься Договір про надання адвокатських послуг № 444/1 від 26.07.2019, Тарифи на надання правової допомоги та адвокатських послуг, ордер серії КС № 572770, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Скляр М.С. серія ЧН № 000575, Рахунок-фактура № СФ-0000175 від 26.07.2019, квитанція № 1 від 26 липня 2019 року на суму 3400 гривень.

Однак, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг у матеріалах справи відсутні. При цьому суд зазначає, що представником позивача належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) наданих ним як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору, а також належної їх оплати.

За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 400 грн задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 908, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», 526, 627, 628, 638, 651, 678, 837 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 76-81, 141, 174, 263, 265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Скляр Марина Сергіївна до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , рахунок у форматі IBAN НОМЕР_3 ) суму передоплати у розмірі 53 500 грн, пеню у розмірі 26,50 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн, що складає належну до стягнення суму у розмірі 56526 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 50 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя: К.Г. Плахотнюк