Провадження № 2/161/3056/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борсук К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу№161/10728/20 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору про встановлення кредитного ліміту №1370 від 13.06.2019 відповідач отримав від банку кредит у розмірі 74 930,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,001% річних на строкову заборгованість, на прострочену заборгованість - 56,00 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 13.06.2022, щомісячна комісія за обслуговування кредиту - 3,5 % від суми кредиту. Разом з тим, взяті на себе зобов`язання щодо сплати процентів та кредиту не виконує.

Ухвалою суду від 1 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 1 вересня 2021 року постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у заяві та письмових поясненнях від 21.12.2021 позовні вимоги визнав частково у сумі 50 000,00грн., просив засовувати позовну давність до стягнення сум процентів та комісії; розгляд справи просив здійснювати без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, 13 червня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем був укладений договір про встановлення кредитного ліміту №1370, відповідно до умов якого банк встановлює позичальнику кредитний ліміт у розмірі 74 930,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 0,001% річних на строкову заборгованість, на прострочену заборгованість - 56,00 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 13.06.2022, щомісячна комісія за обслуговування кредиту - 3,5 % від суми кредиту, а відповідач зобов`язується прийняти, належним чином використати кредит та плату за користування кредитом та повернути кредит в строк (а.с. 6).

Зі змісту зазначеного кредитного договору вбачається, що відповідач підтвердив своїм особистим підписом, що ознайомився і згоден з Умовами кредитного договору.

13 червня 2019 року відповідач отримав карточку з терміном дії до 31.03.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, та ним не оспорюється та не заперечується (а.с. 16).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.14-15) вбачається, що станом на 17.05.2021 заборгованість по простроченому кредиту становить 70 765,22грн., заборгованість по нарахованих прострочених відсотках - 5 179,44грн., заборгованість по простроченій комісії - 18 357,85 грн.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм законодавства.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитного договору, ст. 526, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по простроченому кредиту - 70 765,22грн., заборгованості по нарахованих прострочених відсотках - 5 179,44грн. є правомірними і підлягають до задоволення.

Суд відхиляє заперечення відповідача щодо суми заборгованості, як такі, що спростовані наявними матеріалами справи, зокрема випискою по особовому рахунку за період з 13.06.219 по 17.05.2021 (а.с. 21-32).

Доводи відповідача про застосування строку позовної давності спростовуються ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальна позовна давність три роки, і в даному випадку вона не минула.

Що стосується вимог про стягнення комісії, суд зазначає таке.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно зі статтею 18 «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умови плати за розрахунково-касове обслуговування, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так відповідач, встановив в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17.

Отже, оскільки в угоді про надання кредиту №1370 від 13.06.2019 банк встановив комісію за дії, які банк здійснює на власну користь (обслуговування кредитної заборгованості позичальника), що суперечить приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що вказаний підпункт угоди є нікчемним.

Одночасно, відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, в чинному законодавстві відсутній такий спосіб захисту порушеного права як визнання нікчемним правочину або його частини. В даному випадку суд констатує, що спірний підпункт угоди є нікчемним в силу закону та, відповідно, застосовує правові наслідки такої нікчемності.

У зв`язку з тим, що умови у кредитному договорі про встановлення комісії за обслуговування кредиту є нікчемними (недійсним в силу закону), що встановлено судом, тому суд застосовує наслідки недійсності цієї частини правочину, а тому відмовляє у стягненні з відповідача комісії у розмірі 18 357,85 грн.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 828,10 грн.

Керуючись ст. ст.4, 12, 13, 76 - 81, 141, 258 -259, 265, 268, 274-279, 354 - 355 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 526, 546, 625, 611, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за договором про встановлення кредитного ліміту №1370 від 13 червня 2019 року в розмірі 75 944 (сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн. 66 коп., в т.ч. заборгованість по простроченому кредиту - 70 765,22грн., заборгованість по нарахованих прострочених відсотках - 5 179,44грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» судові витрати по справі, а саме - 1 828 (одну тисячу вісімсот двадцять вісім) грн. 00 копійок судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк