Провадження № 2/761/2151/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Когут Є.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Семко І.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» про визнання кредитного договору недійсним шляхом введення в оману, -

ВСТАНОВИВ

01 червня 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», про визнання кредитного договору недійсним шляхом введення в оману.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2008 між ним та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»(далі - Банк), укладено кредитний договір № 38/П/99/2008-840 (далі - Договір), за яким Банк надає йому у тимчасове користування на умовах, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 145431,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою кредитний пакет «Житлові рішення» Іпотечний конструктор, з цільовим використанням кредиту: проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 506 від 22.01.2008, що укладений між ним та ОСОБА_3 , згідно якого він придбає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором 22.01.2008 було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, вказує, що згідно торгів які відбулись 31.03.2020 у складі пулу № лоту GL3N217047, кредитний договір з ВАТ КБ «Надра» згідно договору відступлення прав вимоги перейшов до TOB «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (далі - відповідач).

1. Позивач вказує на те, що укладений Договір містить умови, які є несправедливими та такими, що порушують його права як споживача, зокрема, умови Договору, передбачені п.п. 1.5., 4.2.6., 4.3.4., 4.3.11., а саме: п. 1.5. передбачено, що комісія за розрахунки за договором складає 1,7% від суми виданих коштів, зазначених в п. 1.2 за винятком суми, виданої на оплату цієї комісії, однак, п. 1.2 договору - цільове використання кредиту, жодних сум не передбачено, а сплачена ним комісія у розмірі 2431,00 доларів США, за власні кошти, суперечить п. 8.8. «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою НБУ від 30.05.2007 №200, оскільки, банк отримує комісійну винагороду за операціями, передбаченими цими Правилами, згідно з власними тарифами, виключно в гривнях.

При цьому, зауважив, що отримав від Банку 143000,00 дол. США, а не 145431,00 дол. США, як це передбачено п. 1.1. Договору, тобто, вважає, що Банк обманним шляхом змусив його двічі сплатити комісію за розрахунки за кредитним договором. Крім того, у п. 4.2.6.ДоговоруБанк встановлює дискримінаційні вимоги по відношенню до нього, порушує права споживача, п. 4.3.4. зобов`язує сплачувати незаконні штрафні санкції, а п. 4.3.11. передбачена можливість Банку шахрайським шляхом заволодіти всім його майном.

Крім того, вказував, що при укладенні Договору Банком не дотримано та порушено встановлені вимоги чинного законодавства України та приписів НБУ для укладення кредитного договору, які визначені законом як істотні, зокрема, ч.2, 4,ст.11Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов`язкових умов, що випливають із суті та умов договору), п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, а саме: не надано детального розпису загальної вартості кредиту, у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою; відсутній Графік погашення платежів, а в п. 3.3.1 Договору передбачена тільки щомісячна сума мінімально необхідного платежу - 1723,14 дол. США без розподілу його на «тіло» кредиту га проценти;невірно відображено фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставкита абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами Договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами Договору в його умовах; у змісті кредитногодоговору не встановлено та не визначено для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки; не передбачено покладання валютних ризиків на Позичальника та не попереджено про настання цих ризиків, так як вони закладені в процентну ставку; відсутні обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладання такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

Таким чином, позивач, вважає, що встановлення таких несправедливих, жорстких умов договору є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що свідчить про те, що Договір, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання, коли умови встановлені однією із сторін шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При цьому, з посиланням на рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011, зауважив, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також, для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, що в його випадку, як вважає позивач, з ним і трапилось.

2. Крім того вказував, що в Договорі зобов`язання визначено в іноземній валюті, тоді як, відповідно до ст. 99 Конституції України, має бути виражено в грошовій одиниці України гривні, при цьому, використання іноземної валюти, як засобу платежу, можливе тільки на підставі індивідуальної ліцензії. При цьому, пославшись наст. 5 Декрету КМУ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 додатково зауважив, що Банк не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави на проведення валютної операції, яка включає надання кредиту в іноземній валюті, оскільки, відповідно до п.2 ст.13 Декрету, уповноважені банки, які отримали від НБУ генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи, тоді як генеральна ліцензія дозволяє банкам залучати кошти в іноземній валюті та розміщувати їх на валютному ринку України, в тому числі і для надання кредитів, але не дозволяє використовувати кредити в іноземній валюті як засіб платежу та застави.

При цьому також, послався на п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства щодо порушення Правил про валютні операції» № 5 від 18.04.97, чинної на момент укладення договору, за якою одержання валютними цінностями процентів за договором позики вважається їх використанням як засобу платежу за надану послугу, що тягне відповідальність за ст.80 ККУ за наявності передбачених нею підстав. За таких обставин, вважає, що плата за користування кредитом у доларах США- проценти в Договорі, встановлені з порушенням зазначеної Постанови, оскільки, вони повинні бути виражені виключно в національній валюті за курсом отримання кредиту.

Крім того зазначав, що в порушення Постанови Правління НБУ від 17.06.2004 № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України (що діяла на час укладення спірного договору), а також, Постанови НБУ № 337 від 14.08.2003, він не підписував із Банком договори про відкриття ні поточного, ні позичкового рахунків, отже, рахунок за номером 2233не може бути його власним позичковим рахунком, оскільки, він є внутрішньобанківським рахунком для обліку виданих кредитів і своєї фінансової та бухгалтерської звітності, з якого не може видаватися готівка.

При цьому вказав, що відповідно до Постанови НБУ № 337 від 14.08.2003, Банк зараховує кредит в іноземній валюті тільки на поточний рахунок 2620 та видає готівку у доларах США лише за заявою про видачу готівки з поточного рахунку, який на його ім`я не відкритий. Тим більше, в заяві про видачу готівки № 644 від 22.01.2008 в розмірі 143000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті становила 722150,00 грн, зазначено позичковий рахунок № НОМЕР_1 , з якого не може видаватися готівка. А отже, зарахування коштів на позичковий рахунок, який вказаний в 3.2. Договору з подальшою видачею готівки з каси Банку, підтверджує, що даний кредит не є валютним.

За таких обставин, вважає, що оскільки, видачу готівки в іноземній валюті в касі Банку можливо було здійснити тільки з поточного рахунку клієнта, а такий рахунок на його ім`я не був відкритий, що підтверджує, що він отримав кредит в гривні та його еквівалент у доларах США, що ще є порушенням положень глави 72 ЦК України.

Таким чином, позивач стверджує, що Банк, порушуючи чинне валютне законодавство, не мав права видавати кредит в іноземній валюті, чим вів його в оману, а тому, Договір має бути визнаний недійсним ще й додатково за недотримання ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ від 10.05.2007 № 168 відповідно до яких Банк не надав йому детального розпису загальної вартості кредиту.

Крім того, позивач наголосив на тому, що знецінення гривні призвело до збільшення ціни Договору, чим порушено Банком ч.3 п. 13) ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що гривневому еквіваленті становила 722150,00 грн, а фактично сплачена ж вартість кредиту вже складає 1 311 078,96 грн.

Таким чином, вважає, що не повідомлення йому Банком про те, що в грошовому обігу, відповідно до Декрету КМУ та нормативних актів НБУ, не може використовуватись готівкова іноземна валюта, крім окремих випадків, а також, як би всі витрати попередньо були йому озвучені, він би не брав кредиту, тобто, обставини змінились настільки, що якби сторони могли б це передбачити, вони не уклали б договір, як указано в ч.1 ст. 652 ЦК України, а відтак, банк знову ввів його в оману.

Вище викладені обставини зумовили позивача звернутися в порядку ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, з позовом до суду за захистом своїх порушених прав про визнання такого Договору недійсним шляхом введення в оману.

Ухвалою судді від 04.06.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 04.08.2020 о 15 год. 30 хв.

29.07.2020 поштовим відправленням до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив відмовити у задоволенні позову.

Відзив обґрунтовано тим, що дійсно 22.01.2008 між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та позивачем було укладено кредитний договір №38/П/99/2008-840, відповідно до умов якого Банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в іноземній валюті в сумі 145 431 доларів США, а Позивач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 22.01.2027, зі сплатою процентів в розмірі 12,89% річних за користування кредитом, з комісією за розрахунки за цим Договором у розмірі 1,7% від суми виданих коштів, за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

Вказує, що відповідно до п. 3.3.1. Договору, сторони погодили, що мінімальна необхідна щомісячна сума платежу складає 1723,14 доларів США 14 центів, починаючи з лютого місяця 2008 року, яку позивач вносить щомісячно до 10 числа поточного місяця, а Банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця (п. 3.3.3. Кредитного договору).

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному Договору прийняті: іпотека, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; порука ОСОБА_4 , порука ОСОБА_5 .

В подальшому, 19.05.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено Договір № GL2N217047ПB193 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», а ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором №38/П/99/2008-840 від 22.01.2008.

Представник відповідача вказує на те, що, оскільки. вимоги позову стосуються визнання Договору недійсним шляхом введення в оману з підстав невідповідності вимогам законодавства, то виходячи з положень ч.1 ст. 638, ст.ст.1054, 1048 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором. Тобто, виходячи з даних положень Договір №38/П/99/2008-840 від 22.01.2008 відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки дотримані всі істотні умови.

При цьому, з посиланням на правову позиції Верховного Суду України, викладену у Постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15 зазначив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Крім того, посилання позивача на ненадання йому повної інформації перед укладанням договору, не є підставою для визнання Договору недійсним, оскільки, у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» даної статті, Банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак, законом не передбачено можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Таким чином, вказав, що при укладенні Договору позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, сторони визначили характер договору, який вони уклали, зміст правочину, в тому числі порядок видачі та погашення кредиту, а відсутність застережень та зауважень до правочину, свідчить про згоду позивача зі всіма умовами.

За таких обставин, вважає, що доводи позовної заяви в частині неналежного надання позивачу інформації, що вплинуло на формування свідомого вибору є необґрунтованими та не свідчать про порушення вимог законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні спірного Договору.

Крім того, зазначав на безпідставність тверджень позивача стосовно того, що Банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті та на момент укладення спірного договору Банк не мав повноважень на здійснення валютних операцій, а, тому, оспорюваний договір порушує права споживача, укладений всупереч вимогам закону. При цьому, пояснив, що з аналізу положень, п. 1 ч.2 ст.92, 99 Конституції України, ч. 1 ст. 192, ч.2 ст.198 ЦК України, ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» чинні законодавчі акти передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов`язань у іноземній валюті, тому, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Також, з врахуванням положень ст. 5 вказаного Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 вказав, що 23.08.2002 НБУ видано ВАТ КБ «Надра» банківську ліцензію № 21 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в тому числі і право залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, при цьому, відмітив, що вказана інформація є у вільному доступі.

Таким чином, ВАТ КБ «НАДРА» мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією НБУ, оскільки, це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993. Отже, ВАТ КБ «Надра», як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15.02.2011 № 3024-VІ є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті згідно п. 2 ст. 5 Декрету.

Крім цього, пославшись на п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5 зазначив, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також, можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, вказує, що укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

При цьому звернув увагу, що ініціатором укладення Договору виступив позивач, вибір умов кредитування з боку позивача був добровільнім, валюту кредитування обрав самостійно, ймовірно, у зв`язку із меншою процентною ставкою ніж у інших валютах. Після підписання Договору позивач протягом 12 років ніяких застережень або зауважень, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надав, а навпаки, з моменту укладення Договору тривалий час належним чином виконував свої зобов`язання за ним, про що вказано в позовній заяві.

Таким чином, вважає, що Банком дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», тому, відповідно відсутні підстави для задоволення позову про визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, одночасно з відзивом, від відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності. Клопотання обґрунтовано тим, що спірний кредитний договір було укладено 22.01.2008 та в момент укладення Договору позивач знав про те, що його права як позивальника могли бути порушені.

Оскільки, позовна вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства, то згідно зі ст. 261 ЦК України та з урахуванням правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13, саме з моменту укладення спірного Договору особа повинна знати про його невідповідність вимогам законодавства і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності. Таким чином, з моменту укладення Договору (22.01.2008) минуло більше трьох років, тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду для захисту свого порушеного права.

05.08.2020 через канцелярію суду, поштовим відправленням до суду від позивача надійшло заперечення на відзив, в якому по суті позивач наголошував на обставини, викладені у позовній заяві.

Зокрема, вказав, що представник відповідача, посилаючись на ст.638 ЦК України щодо істотних умов Договору, не враховує те, що в силу ч.1 ст. 634 ЦК України, спірний Договір є договором приєднання.

При цьому, наголосив на тому, що відповідачем ігнорується рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011, на яке він посилався у позовній заяві. Зокрема, звернув увагу, що в зазначеному рішенні КСУ визначив, що прикладами несправедливих умов угод у фінансовій сфері можна назвати: безповоротне зобов`язання споживача виконувати умови договору, з якими він не мав можливості ознайомитися до укладення договору, надання можливості продавцю чи постачальнику без вагомої причини змінювати в односторонньому порядку будь-які характеристики продукту чи послуги, які мають надаватися. При цьому зазначив, що в його випадку це стосується росту курсу іноземної валюти, розрахунок якого в Договорі чи в його додатках, йому не було надано, а тому, істотні умови Договору, за відсутності у нього знань валютного законодавства, йому надано не в повному обсязі, що ввело його в оману в частині вартості кредиту, тому посилання відповідача, що підставою для позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору, підтверджують факт надання йому кредиту без інформації про розрахунок валютних ризиків, у Банку відсутній висновок підрозділу управління ризиками, а йому навіть не надано інформацію щодо методики його розрахунку згідно з п. 3.8 постанови НБУ від 10.05.2007 №168.

Крім того вказав, що посилання відповідача на ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, згідно ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Також, наголосив на тому, що Банком проігноровано п. 4 г) ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 №15-93 щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави на проведення валютної операції, яка включає надання кредиту в іноземній валюті, у той час як, наявність у Банку генеральної ліцензії не надає йому права на здійснення валютних операції, які мають проводитися лише на підставі індивідуальної ліцензії НБУ.

Крім цього, вказав, що у позовній заяві він зауважував на відсутність у Банку такої ліцензії. Банк, будучи агентом валютного контролю, відповідно до п. 2 ст.13 Декрету КМУ, зобов`язаний здійснювати контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці банки і повинен чітко відслідковувати як будуть використані готівкові кошти в іноземній валюті. Таким чином, вважає, що на сьогодні та на момент укладення Договору, не існує закону, який дозволяє використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Крім того зазначив, що твердження відповідача, що він сам обирав валюту надання кредиту, не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, кредитні умови є нав`язаними Банком.

Крім цього, твердження відповідача, що позичальнику було запропоновано вибір програм кредитування та їх умови, в порушення п. 2.1. Постанови НБУ № 168,який зобов`язує Банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також, орієнтовану сукупну вартість кредиту, не підтверджується жодним документом. При цьому, згідно п. 2.4. вказаної Постанови, банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення із зазначеною інформацією, однак, такого підтвердження, з його підписом, Банк не надав, при цьому, п.п. 3.1., 3.2., 3.3. зазначеної Постанови передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх супутніх послуг, а також, інших фінансових зобов`язань споживача. Таким чином, вважає доводи відповідача необґрунтованими та безпідставними.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 24.12.2020 року на 13:30 год.

В подальшому, в судовому засіданні 22.01.22021 позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши сторін, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що 22.01.2008 між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - позивач) було укладено кредитний договір №38/П/99/2008-840 (далі - Договір), відповідно до умов якого Банк надає позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в іноземній валюті в сумі 145431,00 доларів США, строком до 22.01.2027, зі сплатою процентів в розмірі 12,89% річних за користування кредитом, а позивач зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше строку, встановленого в кредитному договорі (п.п. 1.1, 1.3.1, 1.4 Договору).

Згідно п. 1.2. Договору цільовим використанням кредиту є проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 506 від 22.01.2008, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , згідно якого позивач придбає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; витрати Позичальника пов`язанні з оформленням Кредиту; оплата комісії за розрахунки за цим Договором.

Відповідно до п. 1.5. Договору передбачено, що комісія за розрахунки за цим Договором складає 1,7% від суми виданих коштів зазначених в п.1.2. за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

Відповідно до п. 3.3.1. кредитного договору, мінімальна необхідна щомісячна сума платежу складає 1 723,14доларівСША, починаючи з лютого місяця 2008 року.

Позичальник вносить мінімально необхідний платіж по кредиту, визначений у п.п. 3.3.1. цього Договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця, а Банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця (п. 3.3.3. Договору).

Пунктом 4.2.6 Договору передбачено, що Банк вправі ініціювати зміну відсоткової ставки за користування Кредитом, письмово попередивши про це Позичальника за 14 робочих днів, в тому числі у випадку, якщо позичальник припиняє перерахування заробітної плати, або інших регулярних надходжень на рахунок, відкритий в Банку. При незгоді Позичальника з новим розміром відсоткової ставки, про що свідчить факт не підписання Позичальником протягом 14 робочих днів додаткової угоди до даного Договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій.

Пункт4.3.4 Договору зобов`язує позичальника у випадку порушення виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, сплатити Банку штрафні санкції, визначені у п.п. 5.1.-5.3. цього Договору.

Пунктом 4.3.11 передбачено обов`язок надати додаткове забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану позичальника, невиконання умов або визнання недійсним Договору застави, зазначеного у п. 2.1 та/чи договору поруки, визначеного у п.2.4 цього Договору, зниження вартості забезпечення за цим Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, в редакції, чинної на момент укладення Договору, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивача за Договором, 22.01.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,10 кв. м., жилою площею 28,40 кв. м. Визначена сторонами вартість предмету іпотеки складає 803455,00 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, складає 159100,00 доларів США.

В подальшому, 19.05.2020 між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено Договір № GL2N217047ПB193 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», а ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором №38/П/99/2008-840 від 22.01.2008, укладеним між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 .

Відповідно п. 2 укладеного договору №GL2N217047ПB193 про відступлення прав вимоги, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень щодо боржників, в тому числі щодо майна боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору.

Як вказував позивач, що єдиним законним засобом платежу, що приймається на території України є гривня і укладення будь-яких договорів в іноземній валюті суперечить вимогам законодавства України. При цьому, Банк, порушуючи чинне валютне законодавство, не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, оскільки, не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави на проведення валютної операції, яка включає надання кредиту в іноземній валюті.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. При цьому, основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави(§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов`язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

При цьому, відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

За п. 4 Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 № 496, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Тобто, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не закріплена.

Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Порядок використання іноземної валюти визначається Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993, виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні банківського кредиту в іноземній валюті та його погашенні.

Відповідно до ст. 1 Декрету КМУ№ 15-93 від 19.02.1993 уповноважений банк - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів(п. 2 ст. 13 Декрету).

При цьому, слід звернути увагу на тому, що можливість надання банками кредитів в іноземній валюті у 2008 році була врегульована ст.ст. 47, 49 Закону України «Про Банки та банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275 (далі - Положення № 275).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 (банківські операції)Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під терміном «кошти» відповідно до ст. 2 цього Закону розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Частиною 1 ст. 49 (кредитні операції)даного Закону передбачено, що розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією, а згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 цього Закону, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями.

При цьому, згідно п. 2.2. глави 2 розділу ІІІ Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 08.09.2011 № 306 (далі - Положення № 306) банки мають право надавати в національній валюті банківські послуги на підставі банківської ліцензії, здійснювати іншу діяльність, визначену ст. 47 Закону, а також інші фінансові послуги, визначені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також, згідно ст. 47, 49 «Про Банки та банківську діяльність» та п. 2.4. глави 2 розділу ІІІ Положення № 306 Банк має право здійснювати діяльність, надання банківських та інших фінансових послуг в іноземній валюті, які є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Порядок надання генеральної ліцензії на здійснення валютних операції, згідно з Декретом КМУ № 15-93 від 19.02.1993, визначається Положенням про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.08.2011 № 281.

При цьому, до набрання чинності Положення № 306, банки, відповідно до Положення № 275, мали право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті (у тому числі з фізичними особами) на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями, який, відповідно до п. 5.3. глави 5 Положення № 275, вважався Генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ № 15-93 від 19.02.1993.

Норми п. 5.3. глави 5 Положення № 275 виключені із зазначеного Положення згідно з Постановою Правління НБУ від 15.08.2011 № 281, відповідно до вимог якої здійснювалося переоформлення раніше наданих банкам письмових дозволів на Генеральні ліцензії.

Відповідні роз`яснення містяться у п. 10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних в кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Більш того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 № 3795-VІ внесено зміни до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України заборонено.

Поряд з цим, окремо слід зауважити, що згідно з п. 1.4. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 № 483 використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - це використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов`язань або оплати товарів, що придбаваються.

При цьому, пунктом 1.5. Положення № 483 передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Зокрема, зазначена норма стосується розрахунків резидентів-позичальників з уповноваженим банком-кредитором за кредитами в іноземній валюті.

Отже, правовою підставою для використання іноземної валюти банком-кредитором та резидентом-позичальником під час проведення платіжних операції за кредитним договором в іноземній валюті (зокрема, щодо надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником сум кредиту в іноземній валюті та відсотків за користування кредитом) була наявність в Банку банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу, а саме, генеральної ліцензії на здійснення валютних операції, отриманих у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, уповноважені банки, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, у 2008 році мали право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Матеріалами справи встановлено, що 22.01.2008 Банк надав позивачу кредит в іноземній валюті доларах США в межах повноважень Банку щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії, виданої НБУ ВАТ КБ «Надра» № 21 від 23.08.2002 та письмового дозволу на здійснення окремих операції, тобто, на час укладення оспорюваного Договору Банк мав дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями і мав право здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, при укладенні Договору відповідачем було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, положення Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та ЦК України, а твердження позивача щодо порушення Банком валютного законодавства України та що валютою кредитування є виключно гривня, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві України, яке діяло на час укладення Договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки, на момент укладення оспорюваного Договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іноземній валюті чи в гривні, враховуючи те, що укладаючи Договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого курсу не настане, а відтак, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на самому позичальнику.

Крім того, ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, в роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п.п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови).

Поряд з цим, ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Однак, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз`яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звертаючись до суду із позовною заявою про визнання недійсним Договору з підстав, викладених у ст. ст. 215, 230 ЦК України, позивачем на підтвердження викладених у позовній заяві обставин і посилань на наведені правові норми, не надано належних та допустимих доказів порушень законодавства щодо чинності правочину зі сторони Банку під час укладення Договору, наявності умислу в діях відповідача на введення його в оману щодо істотних обставин, що мали значення при укладенні Договору і сам факт обману. При цьому, в ході розгляду справи, судом не встановлено обставин щодо вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладення Договору, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти Договір на невигідних йому умовах, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення оспорюваного Договору.

Судом встановлено, що Договір був укладений з урахуванням вільного волевиявлення позивача, про що свідчить його підпис в Договорі, при цьому, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу, порядку сплати кредиту та строк повернення грошових коштів. Тобто, при підписанні Договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, тобто: підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо його умов. Крім того, з Договору не вбачається, що в ньому є приховані, додаткові платежі (що не є штрафними санкціями або мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання), а його положення є несправедливими чи незрозумілими.

Більш того, позивач не оскаржував та виконував умови Договору протягом тривалого часу.

За таких обставин, Договір містить усі необхідні умови для укладення договорів і такі умови не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 61-26539св18.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

При цьому, як вказував позивач, що, оскільки, Банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті, чим ввів його в оману, а тому, Договір має бути визнаний недійсним ще й додатково за недотримання Банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 щодо ненадання йому перед укладанням договору детального розпису загальної вартості кредиту.

Натомість, у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки, у разі ненадання такої інформації, Банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто, споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, тобто, закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 24.02.2016 (провадження №6-35260ск15).

Крім того, слід звернути увагу, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до Банку, відповідно до Постанови Правління НБУ від 21.07.2015 № 467 «Про схвалення Методичних рекомендацій щодо роботи банків з боржниками - фізичними особами, у яких виникли/можуть виникнути фінансові труднощі», які розроблені, зокрема, з метою організації роботи банків, спрямованої на створення умов для виконання боржником - фізичною особою, у якого виникли/можуть виникнути фінансові труднощі, зобов`язань за кредитним договором, у тому числі виконання яких забезпечене іпотекою житлової нерухомості, яка є єдиним житлом боржника, шляхом проведення реструктуризації заборгованості.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову щодо невідповідності умов Договору нормам валютного законодавства, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 215, 230 ЦК України, нормативно-правових актів НБУ, не знайшли свого підтвердження, позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», а тому, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову про визнання Договору недійсним шляхом введення в оману, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» про визнання кредитного договору недійсним шляхом введення в оману відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: