Справа № 182/8804/19
Провадження № 2/0182/529/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.03.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на наступне.

17 вересня 1996 року він придбав у ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування від 17.09.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В., реєстраційний номер 7-6470. В іншій частині придбаного ним житлового будинку ніхто не проживав, все було зачинено і, як йому пояснив продавець, власники є громадянами Російської Федерації, які постійно живуть в республіці Комі і іноді приїжджають. Приблизно, в 1997 році приїхала ОСОБА_5 , віддала йому ключі від своєї половини житлового будинку, дозволивши користуватись своєю часткою нерухомості. Потім ОСОБА_5 ще декілька разів приїжджала в літній час на незначний термін (1,5 - 2 місяці), при цьому, користувалась теж всім житловим будинком, так як в її частині була відсутня вода, газ та світло. Востаннє вона була, приблизно, у 2007 році і повідомила, що дуже хворіє на онкозахворювання і можливо, більше не приїде. ОСОБА_5 бажала переоформити Ѕ частину житлового будинку на нього, але нотаріус повідомив, що це неможливо, оскільки вона не є власницею всієї половини житлового будинку. З 2007 року по теперішній час більше ніхто із співвласників житлового будинку не приїжджав і не давав про себе знати. Він намагався знайти когось із співвласників і по соціальним меежам знайшов онука ОСОБА_5 , який повідомив його, що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 померли. Живим залишився тільки його батько - ОСОБА_3 . Свідоцтва про смерть немає, спадщину ніхто не оформлював. Таким чином, він не знає, хто є власниками Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаних фактів надав до суду довідку КП НМБТІ № 1489 від 09.08.2019 року, в якій зазначено перелік власників житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2019 року (відомості відсутні); довідку № 423 голови квартального комітету № 31 в м.Нікополь від 22.11.2019 року на підтвердження реєстрації в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_8 , доньки ОСОБА_9 ; довідку № 424 голови квартального комітету № 31 м.Нікополь від 22.11.2019 року, в якій зазначено, що власник Ѕ частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_10 1917 року народження, знятий з реєстрації 21.06.1984 року. Фактично ніхто не проживає у будинку з 1980 року, зняті з реєстрації у 1984 року; Акт про непроживання від 28.11.2019 року, який підтверджує непроживання з 1980 року за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ; квитанції про сплату комунальних платежів; квитанції до прибуткового касового ордеру на підтвердження заміни даху на житловому будинку. 09 серпня 2019 року він отримав відповідь КП НМБТІ, що станом на 31.12.2012 року власниками житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є:

- ОСОБА_1 - Ѕ частка;

- ОСОБА_2 - ј частка;

- ОСОБА_5 ;

- ОСОБА_7 - ј частка;

- ОСОБА_3 .

З 1997 року, як він придбав свою частку вказаного житлового будинку, по теперішній час (22 роки) він зі своєю родиною сплачує комунальні платежі, доглядає за майном, проводить ремонтні роботи, витрачаючи на це свої гроші. Останні роки пішли великі тріщини по будинку, він став руйнуватись, так як тече дах, завалилась частина стелі, прогнили дошки на підлозі, що змусило його за свій рахунок повністю замінити дах на всьому будинку. Крім того, завалилась огорожа і він теж її повністю замінив. З 1997 року жодного разу співвласники інтересу до свого майна не проявляли, а ним витрачались гроші на його утримання, він почав відкрито володіти та користуватися ним, влаштував належні умови для його використання та по теперішній час продовжує використовувати його за призначенням, фактично володіє та розпоряджається. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Вважає, що він добросовісно заволодів та належним чином розпоряджається Ѕ часткою житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що належить ОСОБА_2 (ј частка), ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (ј частка), оскільки, починаючи з вересня 1996 року, вживав всіх засобів щодо їх збереження та багато років відкрито володіє ними, проживаючи та утримуючи у належному технічному стані. За таких обставин звернувся до суду.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.230).

Відповідачі про розгляд справи повідомлялись належним чином, відповідно до умов Мінської конвенції.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, 17.09.1996 року позивач по справі придбав у ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування від 17.09.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В., реєстраційний номер 7-6470 (а.с.5). Інша частина придбаного ним житлового будинку була зачинена, оскільки власники були громадянами Російської Федерації і постійно проживали в республіці Комі. Десь в 1997 році приїжджала власниця ОСОБА_5 , яка віддала позивачу по справі ключі від своєї половини житлового будинку та дозволила користуватись своєю часткою нерухомості. Після цього ОСОБА_5 ще декілька разів приїжджала в літній час на незначний термін (1,5 - 2 місяці), користуючись всім житловим будинком, оскільки в її частині була відсутня вода, газ та світло. Востаннє ОСОБА_5 приїжджала у 2007 році і повідомила, що хворіє на онкозахворювання. За твердженням позивача, ОСОБА_5 мала намір переоформити Ѕ частину житлового будинку на позивача, але. оскільки вона не була власницею всієї половини житлового будинку, зробити цього не змогла. З 2007 року по теперішній час більше ніхто із співвласників житлового будинку не приїжджав і не давав про себе знати. Позивач по справі розшукував співвласників. Знайшовши в соціальних мережах онука ОСОБА_5 , дізнався, що співвласники його житлового будинку ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 померли. Живим залишився тільки батько позивача - ОСОБА_3 . Спадщину ніхто не переоформлював. На підтвердження вказаних фактів надав суду довідку КП НМБТІ № 1489 від 09.08.2019 року, в якій зазначено перелік власників житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.21); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2019 року (а.с.22); довідку № 423 голови квартального комітету № 31 в м.Нікополь від 22.11.2019 року на підтвердження реєстрації в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_8 , доньки ОСОБА_9 (а.с.23); довідку № 424 голови квартального комітету № 31 м.Нікополь від 22.11.2019 року, в якій зазначено, що власник Ѕ частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , 1917 року народження, знятий з реєстрації 21.06.1984 року (а.с.24); Акт про непроживання від 28.11.2019 року, який підтверджує непроживання з 1980 року за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.25); квитанції про сплату комунальних платежів (а.с.8-11); квитанції до прибуткового касового ордеру на підтвердження заміни даху на житловому будинку (а.с.12-13), фото таблиці спірного будинку (а.с.14-15). 1997 року і по теперішній час (22 роки) позивач по справі зі своєю родиною сплачує комунальні платежі, доглядає за майном, проводить ремонтні роботи, витрачаючи на це свої гроші. Останні роки пішли великі тріщини по будинку, він став руйнуватись, так як тече дах, завалилась частина стелі, прогнили дошки на підлозі, що змусило позивача за свій рахунок повністю замінити дах на всьому будинку. Крім того, завалилась огорожа і позивач теж її повністю замінив. З 1997 року жодного разу співвласники інтересу до свого майна не проявляли, а позивачем витрачались власні гроші на утримання всього будинку. Саме з цього часу ( з 1997 року) позивач почав відкрито володіти та користуватися всім будинком, влаштував належні умови для його використання та по теперішній час продовжує використовувати його за призначенням, фактично володіє та розпоряджається.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Як встановлено судом, володіння позивачем спірною частиною житлового будинку, розташованим по АДРЕСА_1 , відповідає всім вище переліченим вимогам щодо володіння, а саме:

- з моменту володіння позивачем спірною частиною будинку ( а саме: з 1997 року) і до цього часу ніхто не заявляв свого право власності на спірну частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (тому позивач володіє всім будинком добросовісно та відкрито);

- спірною частиною житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , позивача володіє безперервно з 1997 pоку, що становить майже 23 років;

- позивач своєчасно та в повному обсязі сплачує всі належні платежі за весь будинок (в тому числі, й за спірну частину);

- позивач утримує в належному стані (поміняв дах, огорожу) весь будинок.

Крім того, житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорта, був побудований в 1964 році, тому потребує постійного догляду та чималих грошових вкладень. Позивач одноосібно несе тягар утримання зазначеного будинку доволі тривалий час. Однак, повною мірою виконуючи обов`язки власника нерухомого майна, позивач не може повною мірою скористатись відповідними правами.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивач, дійсно, відкрито і добросовісно володіє Ѕ частиною в житловому будинку АДРЕСА_1 з 1997 року, утримує її, сплачує всі комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на вказану частку.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на частину житлового будинку за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНН НОМЕР_1 ), право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 , та на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , що зареєстровано за ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , а всього - на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал