Справа № 415/6028/17
Провадження № 2/415/28/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.

за участі секретаря судового засідання Рибки Я.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження: вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, 49094) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 63 169,04 грн., посилаючись на те, що між сторонами 14 лютого 2011 року був укладений договір № б/н, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо змін кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком - Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, однак, в зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за вказаним договором станом на 31 липня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 63 169,04 грн., яка складається з: 1 614,75 грн. - заборгованість за кредитом; 53 237,81 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 832,24 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2 984,24 грн. штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами в сумі 1 600,00 грн.

В прохальній частині позовної заяви представник позивача просив справу розглянути за відсутності представника банку та не заперечував проти заочного вирішення справи.

19 квітня 2018 року відповідач надав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позову. Повідомив суд про те, що він не був ознайомлений з правами та обов`язками сторін при складанні анкети заяви, з Умовами та правилами, Правилами користування. Посилаючись на положення Закону України «Про споживчий кредит» вважає договір до цього часу неукладеним. Обов`язки які поклав позивач на нього позбавляють його права на обговорення умов договору, внесення пропозицій, вирішення питання про збільшення або зменшення грошової позики, погоджуватись з відсотками та іншими умовами банківських послуг. 18 січня 2018 року відповідач повідомив позивача про припинення відносин, 23 січня 2018 року позивач отримав відповідну заяву, про що свідчить поштова картка повідомлення. В своїй заяві від 18 січня 2018 року відповідач повідомив, що грошову позику в розмірі 1 600,00 повертає шляхом поштового переказу на ім`я виконуючого обов`язки голови правління банку ОСОБА_2 . Керуючись постановою КМУ від 17 серпня 2002 року № 1155 «Про затвердження правил надання послуг поштового зв`язку» він перерахував грошовий переказ в сумі 1 600,00 грн., з повідомленням, що є доказом повернення грошової позики.

31 липня 2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він посилається на те, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, втому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку.

Картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якого випущена Карта (п.п. 1.1.1.90 Умов) та по якому відображаються фінансові операції за допомогою ключів.

За Допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, Відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування (п.п.1.1.1.25 Умов).

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача з якої прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається що відповідач користувався кредитними коштами, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах та в магазині. Виписки по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що Відповідач частково сплачував заборгованість за договором.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки Відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дата проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий та є належним доказом по справі

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту відповідач зазначив, що в заяві вказана початкова сума кредитного ліміту, однак умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Щодо права односторонньої зміни умов обслуговування та розірвання кредитного договору представник позивача зазначив наступне. Клієнт не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, грошові кошти в розмірі 1 600 грн. на рахунок клієнта не надходили. Враховуючи викладене, просив позовні вимоги задовольнити.

03 липня 2020 року представником позивача надане клопотання про долучення до матеріалів справи виписки по картковому рахунку, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, наказу про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, довідки про зміну умов кредитування , довідки про видані картки.

10 липня 2020 року представник відповідача надав суду відзив в якому додатково послався на те, що підписання анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання, а вказані правила мають мінливий характер. Також просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

22 липня 2020 року представник позивача надав суду відповідь на відзив.

26 лютого 2020 року дану справу прийнято до провадження суддею Луньовою Д.Ю. та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В прохальній частині позовної заяви представник позивача зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та проти винесення заочного рішення.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Судом у повному обсязі досліджені матеріали справи та встановлені наступні обставини.

Позивач має банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут АТ КБ «ПриватБанк».

14 лютого 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій останній підтвердив свою згоду на те, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають між сторонами Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом сторін у заяві (а.с. 6). З вказаної заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну картку «Кредитка Універсальна», бажаний кредитний ліміт 2 000 грн.

14 лютого 2011 року відповідач ознайомився з умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», про що поставив свій підпис у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначена базова відсоткова ставка в місяць за користування кредитними коштами - 2,5 %, (тобто 30% річних). Також зазначено строк внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається із пеня (1) = базова процентна ставка по договору /30 - нараховується за кожен день прострочки; пеня (2)= 1 % від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується один раз в місяць при наявності прострочки по кредиту чи процентах 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. і більше; штраф при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань - 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій (а.с. 7).

Згідно довідки про видачу кредитних карток (а.с. 122) ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 13 жовтня 2010 року отримав кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до листопада 2014 року. Дана обставина відповідачем не спростована.

Разом з тим суд зазначає, що згідно виписки по рахунку відповідач користувався виданою карткою знімав кошти, розраховувався за покупки та частково погашав заборгованість.

Тому, безпідставним є посилання представника відповідача на те, що відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін по сплату процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Тарифів не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, так як вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки у даній справі відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», в якій позивач та відповідач погодили, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядок та строк повернення коштів.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом суд зазначає наступне.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом розрахована за період з 14 лютого 2011 року по 31 липня 2017 року в сумі 53 237,81 грн. (а.с. 5).

Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості по процентам враховує висновок Великої Палати Верховного Суду зроблений в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, зі спливом строку кредитування - строк дії картки 30 листопада 2014 року, припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, тому з 01 грудня 2014 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01 грудня 2014 року по 31 липня 2017 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Щодо нарахування заборгованості по процентам в межах строку кредитування тобто з 14 лютого 2011 року по 30 листопада 2014 року, суд зазначає, що розмір процентів, зазначених в розрахунку заборгованості, не відповідає зазначеній в Довідці про умови кредитування, що становить 30% річних. Так, початкова процентна ставка в подальшому була збільшена, а саме з 01 вересня 2014 року - до 34,8%.

Використання позивачем відсоткової ставки в розмірі більшому, ніж 30,00 % на рік без погодження з позичальником не відповідає вимогам закону та не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 05 березня 2018 року в справі № 192/156/17-ц, від 16 січня 2018 року в справі № 128/4810/15-ц, від 30 січня 2018 року в справі № 128/4810/15-ц, від 18 квітня 2018 року в справі № 234/10860/16-ц та від 11 липня 2018 року у справі № 356/1261/16-ц.

Таким чином, з урахуванням відсоткової ставки, яка погоджена сторонами у Довідці, а саме 2,5% на місяць, що становить 30% на рік, розрахунок процентів за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2014 року здійснюється за формулою: (А1*36,0%*А2)/360днів=Х, де А1 1 614,75 грн. тіло кредиту, А2 - 90 кількість днів у періоді, за який підлягають нарахуванню проценти, а 360 днів - кількість календарних днів у році, з вказаного розрахунку проценти відповідно до умов договору, за вказаний період складають 145,33 грн. Враховуючи наведене, стягненню з відповідача підлягають проценти у розмірі 1 722,77 грн. (1 577,44 грн. + 145,33 грн.), отже, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню в розмірі 1 722,77 грн.

Щодо стягнення пені та штрафу суд зазначає наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у м. Лисичанську Луганської області.

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу за період з 14 квітня 2014 року по 31 липня 2017 року оскільки банком нарахування пені, штрафу здійснювалося під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Разом з тим, суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, зазначає, що зміст підписаної відповідачем довідки про умови кредитування свідчить про те, що положення про сплату штрафу та пені передбачають відповідальність за одні і ті ж порушення. Оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення суперечить положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Хоча умови даного кредитного договору передбачають застосування штрафних санкцій при порушенні фінансової дисципліни, але позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по судовим штрафам не можуть бути задоволені, оскільки чинним законодавством передбачена заборона подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, про що існує правова позиція ВСУ, висловлена у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Пеня за період з 14 лютого 2011 року по 14 квітня 2014 року згідно витягу по розрахунковому рахунку не нараховувалась.

Враховуючи викладене в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення комісії, суд враховує, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Суд виходить з того, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок (Постанова Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц).

Також не підлягає стягненню з відповідача заборгованість з комісії, оскільки позивачем вказана заборгованість єдиною накопичувальною сумою.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд.

Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного кредиту в розмірі 1 614,75 грн.

В цій частині посилання представника відповідача на статтю 15 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року в частині припинення договору в односторонньому порядку та повернення грошової позики в розмірі 1 600 грн. шляхом поштового переказу на ім`я виконуючого обов`язку голови правління банку ОСОБА_2 , суд вважає необґрунтованими, оскільки дія цього закону поширюється на договори про споживчий кредит, які укладені після дня набрання чинності цим Законом (п. 2 Перехідних положень).

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає.

Згідно ст. 256 ЦК України, - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК - для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258). Згідно ст. 259 ЦК - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Верховний Суд в постанові від 06 березня 2018 року по справі № 2120/12694/12, постанові від 21березня 2018 року № 441/569/17 та постанові від 28 березня 2018 року по справі № 332/3802/14-ц зазначив, що перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

З довідки ПриватБанку встановлено, що відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії до листопада 2014 року. Дана обставина відповідачем не спростована.

З даним позовом до суду позивач звернувся 29 вересня 2017 року, тобто у межах строку позовної давності. Тому відсутні підстави для відмови у позові за пропуском позовної давності - як про це заявив представник відповідача.

Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користі позивача необхідно стягнути 3 337,52 грн (1 614,75 грн + 1 722,77 грн).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 84,54 грн. (3337,52 /63169,04*1600).

Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження: вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, 49094) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження: вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, 49094, ) заборгованість за Кредитним договором у розмірі 3 337,52 грн (три тисячі триста тридцять сім гривень п`ятдесят дві копійки) та судовий збір в розмірі 84,54 грн (вісімдесят чотири гривні п`ятдесят чотири копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова