Справа №443/1095/16-ц
Провадження №2/443/78/21
РІШЕННЯ

іменем України

29 грудня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінко Р.Г.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Жидачів Львівської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Ходорівська міська рада Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

за участю:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів адвоката Стефанишина А.Я.

відповідача ОСОБА_4

представника відповідачів адвоката Ратича Т.М.

встановив:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Ходорівська міська рада Жидачівського району Львівської області в якій, з урахуванням уточнень, просять визнати за ними право власності за набувальною давністю на 3/5 частини будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Обґрунтування позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що згідно рішення профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин від 13.05.1990, що закріплене в протоколі № 8, позивачеві ОСОБА_2 було надано дозвіл на заселення в житловий будинок по АДРЕСА_1 . В подальшому, рішенням Ходорівської міської ради № 59 від 14.02.1992, позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом з малолітніми дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було дозволено приписатись у власний будинок АДРЕСА_1 , а рішенням №41 від 24.02.1992 виконавчий комітет Ходорівської міської ради прийняв рішення, яким будинок АДРЕСА_1 адміністрації заводу поліграфічних машин повернути родині ОСОБА_7 враховуючи всі необхідні фінансові та юридичні чинники. В цьому будинку вони проживають і дотепер. До їхнього вселення у 1990 році спірний будинок належав на праві власності двом особам, а саме, ОСОБА_3 , якій належало 3/5 частин будинку та ОСОБА_8 який являвся власником 2/5 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 30 травня 1986 року затверджено мирову угоду між співвласниками будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , згідно якої сторони реально поділили будинковолодіння по АДРЕСА_2 відповідно до своїх часток, де ОСОБА_3 належить 3/5 частини, а ОСОБА_8 2/5 частини відповідно. Вони фактично проживають у частині будинку, що належав ОСОБА_3 , а інша частина будинку, що належить ОСОБА_8 після пожежі, перебуває у занедбаному стані і ніким не використовується. В кінці 80-х років минулого століття, Ходорівський завод поліграфічних машин мав розширювати свої виробничі потужності, через, що ряд прилеглих до території заводу будинків, в тому числі і будинок АДРЕСА_2 , підлягали знесенню, взамін чого власники таких будинків отримали квартири та грошові компенсації за втрачене майно. Так, рішенням виконавчого комітету Ходорівської міської ради народних депутатів №2716 від 11.08.1989 ОСОБА_3 домовласнику будинку АДРЕСА_2 на сім`ю з 2 чоловік було виділено двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 житловою площею 29, 36 кв.м, а дочці ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , що разом з відповідачкою проживали по АДРЕСА_2 виділено трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 40,86 кв. м. Таким чином, отримавши дві квартири (2-х та 3-х кімнатну) та грошову компенсацію за вилучену земельну ділянку на будинок, ОСОБА_3 фактично втратила право власності на належну їй спірну частину будинку, тим більше, виділене житло було відповідачкою ОСОБА_3 приватизоване. Зокрема, наказом по ВАТ «Ходорівполіграфмаш» №143 від 14.08.1996 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 двохкімнатну квартиру загальною площею 28,7 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , видавши свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Однак, через розпад Радянського Союзу та важку економічну ситуацію, яка в той час настала, Ходорівський завод поліграфічних машин так і не розпочав освоювати нові території та розширювати виробництво, а спірне будинковолодіння не було демонтоване через що ні завод, ні Ходорівська міська рада, з дозволу якої вони зареєструвалися в дане житло, не заперечували проти подальшого їхнього проживання там, тим більше, що рішенням виконкому Ходорівської міської ради № 41 від 21.02.1992 даний будинок був їм повернений. З моменту їхнього вселення і до сьогоднішнього дня, ними в повній мірі оплачуються усі комунальні послуги. З Жидачівським РЕМ та Жидачівським управлінням газового господарства ними укладено договори про надання послуг з електро- та газопостачання, на підставі яких і здійснюється надання відповідних послуг та їх оплата. Відповідачка, ОСОБА_3 отримавши належну компенсацію за вилучене майно, перестала цікавитися спірним майном, втратила до нього будь-який інтерес, і єдине чим вона переймалася, так це тим, щоб отримати будівельні матеріали, від розібраної частини колишнього її майна, про що навіть позивалася до Жидачівського районного суду Львівської області, проте, в ОСОБА_11 до Ходорівського заводу поліграфічних машин про повернення їй будівельних матеріалів було відмовлено за безпідставністю позовних вимог, що вбачається, з рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28.10.1995, справа №2-265 1995. Проте, як з`ясувалося, згодом ОСОБА_3 після приватизації виділеного їй житла, почала стверджувати, що будинок, в якому вони проживають і який їм було виділено заводом поліграфічних машин, та дано дозвіл на прописку з дозволу Ходорівської міської ради, належить відповідачці, оскільки в неї збереглися первинні правовстановлюючі документи на належну колись їй частину будинку. Позивачі неодноразово звертались до Ходорівської міської ради з проханням вирішення питання оформлення права власності на спірну частину будинку, в якому позивачі постійно проживають з 1990 року, однак отримували виключно відмови, зміст яких в основному зводився до того, що міська рада не вправі вчиняти такі дії, оскільки юридичним власником являється ОСОБА_3 . Проте, вважають що є всі підстави визнання за ними права власності на належних ОСОБА_3 3/5 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 за набувальною давністю, оскільки вони добросовісно продовжують відкрито, безперервно володіти ним понад 32 років. У зв`язку із чим звернулися до суду із даним позовом.

11.12.2017 Ходорівською міською радою було подано заперечення на позов згідно яких у задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі, оскільки позивачі не надали суду, ніяких доказів, які б мали можливість задовольнити позовні вимоги по даній справі /а.с.22 Том №1/.

03.06.2019 відповідачкою ОСОБА_3 подано пояснення по справі, а також заперечення у яких остання зазначає, що жодного договору між ОСОБА_1 та власником житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 на право володіння цим житловим будинком, укладено не було. А також немає в наявності по даній справі інших достатніх підстав встановлених законом, на основі яких ОСОБА_1 можна було б вважати особою, яка добросовісно заволоділа частиною житлового будинку. Наведене ОСОБА_1 в змісті позовної заяви про те, що 13.05.1990 рішенням профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин, її чоловікові та її сім`ї було надано дозвіл на вселення в частину будинку що знаходиться у АДРЕСА_2 , не відповідає дійсним обставинам справи. Як вбачається із змісту протоколу № 8 засідання профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин від 13.05.1990 на даному засідання розглядалося питання про тимчасове виділення житла, де в результаті прийнятого рішення дозволили заселитися ОСОБА_2 в житловий будинок по АДРЕСА_2 в кімнату площею 48 кв. м. Окрім того, зі змісту довідки виданої Стрийським комунальним МБТІ № 1059 від 24.10.2003 житловий будинок на момент прийняття рішення профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин не знаходився і на даний час не знаходиться у власності Ходорівського заводу поліграфічних машин. Щодо рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради № 59 від 14.02.1992 згідно якого ОСОБА_2 та його сім`ї надано дозвіл на прописку у житловому будинку що знаходиться у АДРЕСА_2 , вважає, що зазначене рішення не базується на вимогах закону. Із наведених обставин по даній справі вбачається, що ОСОБА_1 не являється добросовісним володільцем чужого майна частини житлового будинку в АДРЕСА_2 , оскільки у неї не виникло право володіння цим житловим будинком ні на підставі договору, ні на інших достатніх правових підставах встановлених законом / т.1 а.с.57-58, 131-132 /.

17.09.2020 відповідачкою ОСОБА_3 та 25.09.2020 відповідачем ОСОБА_4 подано відзиви на позовну заяву, згідно яких вважають позов безпідставним, необґрунтованим враховуючи наступні обставини. Вселяючись у будинок без належних правових підстав, позивачам власник будинку був відомий, а тому набути право власності на житло за набувальною давністю у них немає підстав. Факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього відсутній. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Позивачами не доведено, які саме їх права, свободи чи інтереси порушено і яким чином, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови в позові / т. 1 а.с.140-144, 175-179 /.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Ціпивко І.І., від 01.12.2017 відкрито провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду на 13.12.2017 /т. 1 а.с.19/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 13.12.2017 розгляд справи відкладено на 05.01.2018 , у зв`язку з неявкою сторін / т. 1 а.с.36 /.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 05.01.2018, розгляд справи відкладено на 07.02.2018, у зв`язку з неявкою сторін / т.1 а.с.39 /.

07.02.2018 справа знята з розгляду у зв`язку з закінченням строку відрядження судді Ціпивко І.І. на роботі на посаді судді /т.1 а.с.41/.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.08.2018 головуючим суддею визначено Коліщук З.М. / т.1 а.с.46 /.

12.03.2019 справу знято з розгляду у зв`язку з тим, що суддя перебувала в нарадчій кімнаті по іншій справі / т.1 а.с.53 /.

07.06.2019 справу розглядом відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням представника позивача / т.1 а.с.83-84/.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.08.2020, головуючим суддею визначено Равлінка Р.Г. / т.1 а.с.91/.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 18.08.2020 відкрито провадження в справі, справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 17.09.2020 / т.1 а.c.98-99/.

17.09.2020 справу розглядом відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням представника позивача , на 10.12.2020 / т.1 а.с.163-165/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 10.12.2020 закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті на 18.03.2021 / т.1 а.с.182-183/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 18.03.2021 справу розглядом відкладено на 03.06.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням представника відповідачів /т.1 а.с.189/.

03.06.2021 справу розглядом відкладено у зв`язку з неявкою позивачів та їх представників на 07.07.2021 / т. 1 а.с.190-191/.

07.07.2021 оголошено перерву в судовому засіданні, у зв`язку із заявленим клопотанням про витребування доказів, на 28.09.2021 /т.1 а.с.200-206/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 28.09.2021 справу розглядом відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням представника відповідачки на 11.11.2021 /т.1 а.с.228/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.11.2021 справу розглядом відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням позивачки на 14.12.2021 / т.1 а.с.237/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 14.12.2021 справу розглядом відкладено у зв`язку із неявкою сторін на 29.12.2021 / т.1 а.с.244/.

Розгляд справи по суті відбувся 29.12.2021 за участі позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представника адвоката Стефанишина А.Я. та відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Ратича Т.М.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

В судове засідання з`явилися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представник адвокат Стефанишин А.Я., які позовні вимоги підтримали з мотивів наведених у позовній заяві та уточненій позовній заяві. Додатково представник позивачів пояснив, що позивачам на як на момент заселення, так і станом на дату звернення до суду було відомо, що 3/5 частини спірного будинку належать відповідачам, а саме на момент вселення спірна частина житлового будинку належала ОСОБА_3 , яка згодом подарувала її онуку ОСОБА_4 , однак покликаючись на справедливість та на відкрите користування позивача майном протягом тридцяти років, вважає позов обгрунтованим та просить задовольнити.

Також в судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_4 та його представник, а також представник ОСОБА_3 адвокат Ратич Т.М., які проти задоволення позову заперечили покликаючись на те, що визнання права власності за набувальною давністю не можливе, якщо у такого майна є власник і про нього відомо стороні, яка хоче набути таке право. Зважаючи на те, що право власності на спірну частину житлового будинку припинено не було підстави для задоволення позову відсутні. Окрім того, адвокат Ратич Т.М. при прийнятті рішенні просив вирішити питання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Представник третьої особи Ходорівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, в свої поясненнях поданих 15.09.2020 розгляд справив просив проводити за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою Миколаївського районного народного суду Львівської області від 30.05.1986 по справі № 2-173/1986 затверджено мирову угоду між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , за якою сторони погодились в будинку АДРЕСА_2 виділити у власність і користування ОСОБА_8 приміщення 2-1 площею 6.50 кв. м., 2-2 площею 8,90 кв. м., 2-3 площею 24,00 кв. м. та 1890 крб. З господарських будівель виділити сарай «В» вартістю 52 крб., 2/5 огорожі №1 вартістю 43 крб. із земельної ділянки виділити 2/5 частини площею 175 м.кв., ОСОБА_3 виділити у власність і користування приміщення 1-3 площею 19,6 кв. м. 1-4 , вартістю 2 062 крб, з господарських будівель виділити сарай вартістю 227 крб, 3/5 вбиральні «Г» вартістю 60 крб., 3/5 колодязя «К» вартістю 79 крб., 3/5 огорожі вартістю 64 крб., із земельної ділянки виділити 3/5 частини площею 262 кв. м., залишити у спільному користуванні будинку вхід на горище, що знаходиться в приміщенні 2-1, а горище співвлансикам користуватись над приміщеннями, що їм виділені. / т.1 а.с.68-69/

Згідно архівного витягу, виконавчим комітетом Ходорівської міської Ради народних депутатів від 11.08.1989 № 271, вирішено виділити квартири в 80- ти квартирному будинку по АДРЕСА_6 мешканцям АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 мешканцям АДРЕСА_15 АДРЕСА_16 та АДРЕСА_17 , згідно рішення облвиконкому від 22.11.1988 № 394 з метою збільшення площадки під забудову у зв`язку із розширенням заводу, ОСОБА_3 , 1937 року народження домовласниці будинку АДРЕСА_2 на сім`ю, Ходорівському управлінню будинками видати ордери на право заселення квартир вищевказаним громадянам /т.1 а.с.9/.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 20.06.2006, в позові ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області та третьої особи ВАТ «Ходорівполіграфмаш» про визнання права власності на 3/5 житлового будинку АДРЕСА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог /т.1 а.с.23, 64-65/.

Згідно витягу з протоколу № 8, засідання профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин від 13.05.1990, про тимчасове виділення житла, дозволено заселитися ОСОБА_2 , в житло, дім по АДРЕСА_2 , кімнату площею 48 кв.м. / т.1 а.с.6/

Згідно рішення Ходорівської міської Ради народних депутатів від 24.02.1992 № 41 «Про будинок АДРЕСА_2 , який підлягав знесенню заводом «Поліграфмаш» вирішив будинок по АДРЕСА_1 , повернути родині ОСОБА_7 / т.1 а.с.8/.

Згідно рішення виконавчого комітету Ходорівської міської Ради народних депутатів від 14.02.1992 № 59, ОСОБА_2 дозволено прописатися разом із сім`єю по АДРЕСА_2 / т.1 а.с.7/.

Згідно рішення виконавчого комітету Ходорівської міської Ради народних депутатів від 24.02.1992 №41, будинок по АДРЕСА_2 , вирішено повернути родині ОСОБА_7 , враховуючи всі фінансові та юридичні чинники, та провести перерахунки з родиною ОСОБА_7 / т.1 а.с.8 /.

Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28.10.1995 справа №2-265 в позові ОСОБА_3 до Ходорівського заводу поліграфічних машин про повернення їй будівельних матеріалів відмовлено за безпідставністю позовних вимог. / т. 1 а.с.11-13/

Відповідно до рішення ВАТ «Ходорівполіграфмаш» від 14.08.1996 №143 ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 передано у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру загальною площею 28, 7 кв. м. , за адресою: АДРЕСА_5 . І перебуває на балансі ВАТ «Ходорівполіграфмаш» / т.1 а.с.10 /.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 21.10.1997 квартира АДРЕСА_18 в рівних долях належить ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 / т.1 а.с.66 /.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 14.08.1996 квартира АДРЕСА_3 , в рівних долях належить ОСОБА_3 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 / т.1 а.с.67/.

Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 20.06.2006 справа № 2-130/06р., залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12.06.2007 в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на 3/5 житлового будинку АДРЕСА_2 відмовлено за підставністю / т.1 а.с.24-25/.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 власника будинку є ОСОБА_8 , ОСОБА_3 / т.1 а.с.70-73/.

Згідно відповіді Стрийського ДК МБТІ від 24.10.2003 №1059, згідно з даними технічного архіву Стрийського ДК МБТІ 3/5 частини будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення Жидачівського районного суду від 16.09.1983 належить ОСОБА_14 , а 2/5 частини цього ж будинку, на підставі договору дарування від 06.08.1989 належить ОСОБА_8 / т.1 а.с.74/.

Згідно листа ВАТ «Ходорівполіграфмаш» від 19.05.2004 № 01/11 було повідомлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 не знаходиться на балансі заводу. Колишній власник ОСОБА_3 / т.1 а.с.220/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 24.12.2013, справа №443/729/13-ц позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа Ходорівська міська рада про визнання права власності на 3/5 житлового будинку по АДРЕСА_1 залишено без розгляду / т.1 а.с.26 /.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 27.10.2015, справа №443/932/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2016 в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про припинення права власності відмовлено за безпідставністю позовних вимог. При розгляді даної справи судом встановлено, що в зв`язку з розширенням Ходорівського заводу поліграфічних машин виконком Жидачівської районної ради народних депутатів рішенням № 340 від 30.09.1986 затвердив пропозиції Ходорівського заводу поліграфічних машин про знесення ряду індивідуальних будинків, які прилягали до території заводу, серед яких був і будинок по АДРЕСА_1 , (колишня назва АДРЕСА_2 ), який належав на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_3 (3/5 частини) та ОСОБА_8 (2/5 частини). В силу ряду обставин Ходорівський завод поліграфічних машин так і не розпочав освоювати нові території та розширювати виробництво, а спірний будинок не було демонтовано. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 залишилася власниками будинку, хоча їм була виділена відповідна компенсація за відселення. В даний час Ходорівський завод поліграфічних машин (ВАТ «Ходорівполіграфмаш») припинив виробничу діяльність. Рішенням профспілкового комітету Ходорівського заводу поліграфічних машин № 8 від 13 травня 1990 р. позивачу ОСОБА_2 надано дозвіл на вселення в кімнату площею 48 кв. м. житлового будинку АДРЕСА_2 . Рішенням виконкому Ходорівської міської ради народних депутатів № 59 від 14 лютого 1992 року дано дозвіл сім`ї ОСОБА_2 прописатись у будинку АДРЕСА_2 , де вони по даний час проживають. Згідно витягу з державної реєстрації прав комунального підприємства Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 2/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_8 , а згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_3 .. Твердження позивача, що реєстрація прав власності проведена незаконно, не підтверджена будь якими доказами. На даний час відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 / т.1 а.с.27-30/.

Відповідно до договору дарування частини земельної ділянки від 29.11.2017 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 3/5 частини земельної ділянки площею 0.1 га, розташованої в АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належить продавцеві на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно / т.1 а.с.75-76 /

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 29.11.2017 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 , 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 . Житлова площа 85.5 кв.м., загальна площа 115,3 кв.м. /т.1 а.с.79-80/.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105629206 від 29.11.2017 ОСОБА_4 на підставі договору дарування, є власником 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 . Житлова площа 85.5 кв. м., загальна площа 115,3 кв.м. / т.1 а.с.81-82/.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105630646 від 29.11.2017 ОСОБА_4 є на підставі договору дарування, 3/5 частки, є власником земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 / т.1 а.с.77-78/.

Згідно договору № 2-1174 про користування електричною енергією ОСОБА_2 та Жидачівське відділення електропостачання ВАТ «Львівобленерго» уклали договір про постачання електричної енергії у необхідних обсягах відповідно до потужності 1,5 кВт, в АДРЕСА_2 / т.1 а.с.212/.

Відповідно до попередження ОСОБА_2 зобов`язано провести оплату за спожитий газ в сумі 3 515,97 грн. / т.1 а.с.215/.

Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28.02.2005 з ОСОБА_15 стягнуто на користь ВАТ по газопостачанню та газофікації «Львівгаз» 3 236,69 заборгованості за спожитий природний газ / т.1 а.с.216/.

Відповідно до повідомлень про сплату з розподіл (доставку) природного газу рахунок № , адреса. АДРЕСА_2 , значиться за ОСОБА_1 / т.1 а.с.217/.

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

Таким чином, при вирішенні даних спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном).

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

Також, пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником;

- володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2018 року, справа № 153/608/17, провадження № 61-2689св18 (ЄДРСРУ № 78297347).

Тобто, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 (провадження № 61-44893св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Судом встановлено, що позивачі з 1990 і по даний час він проживають в 3/5 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Добросовісно слідкують за вказаним будинком, проводять ремонти за власні кошти, сплачують комунальні послуги, отже відкрито та безперервно володіють 3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачі як на момент вселення позивачів, так і на час розгляду справи були і є власниками 3/5 спірного житлового будинку, а саме спочатку спірна частина житлового будинку, на підставі ухвали Миколаївського районного народного суду Львівської області від 30.05.1986 по справі № 2-173 1986, належала ОСОБА_3 , яку вона згодом подарувала ОСОБА_4 (договір дарування від 29.11.2017), а відтак у ВАТ «Ходорівполіграфмаш» були відсутні підстави розпоряджатися майном, яке на праві власності належало ОСОБА_3 .

За встановлених судом обставин спірне майно з часу заселення позивачів і на даний час мало конкретного власника, сам факт користування позивачами майном, тому що, власник не проживав в ньому не дає підстав для визнання за користувачем права власності за набувальною давністю.

Надаючи оцінку аргументам сторони позивача, суд погоджується з тим, що позивачі відкрито і безперервно користувалися і продовжують користуватися нерухомим майном, оскільки не приховували факт знаходження майна в їх володінні та володіння цим майном не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Водночас, суд зауважує, що для набуття право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давність необхідно також добросовісно заволодіти ним. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (добросовісне заволодіння нерухомим майном, відкрите і безперервне користування ним).

Таким чином, з досліджених матеріалів цивільної справи відсутні підстави вважати, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном та продовжують ним володіти, оскільки вселяючись у спірну частину будинку і знаючи, що вона на праві власності належить ОСОБА_3 , знали про відсутність у них підстав для набуття права власності.

Покликання сторони позивачів, на те, що ОСОБА_3 фактично втратила право власності на належну їй частку у спірному будинку не заслуговують на увагу, оскільки підстави припинення права власності на нерухоме майно визначено ст. 346 ЦК України. Отримання нерухомого майна взамін іншому нерухомому майну не припиняє право власності на попереднє нерухоме майно без припинення права власності у передбачений законом спосіб.

Суд наголошує на тому, що володіння вважається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Матеріалами справи беззаперечно встановлено і визнається позивачами, що на даний час у 3/5 частини будинку АДРЕСА_1 є власник ОСОБА_4 , а тому сам по собі факт користування ним не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю.

Таким чином, позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження позову, умови передбачені ст. 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю позивачами не дотримані, а тому позов задоволенню не підлягає.

Щодо витрат на професійну правову допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що між адвокатом Ратичем Т.М. та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Договір про надання правової допомоги, на виконання якого останнім було сплачено 14 000 грн. та 9 800, 00 грн. відповідно за надання послуг з професійної правничої допомоги.

На підтвердження понесених відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокатом Ратичем Т.М. надано акт приймання-передачі послуг № 1 до договору про надання правової допомоги №70/20 від 12.09.2020, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги №70/20 від 12.09.2020, звіт про надання послуг правової допомоги, рахунок на оплату № 1 від 15.12.2021 /т. 2 а.с.2-4,6/ та акт приймання-передачі послуг № 1 до договору про надання правової допомоги №69/20 від 12.09.2020, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги №69/20 від 12.09.2020, звіт про надання послуг правової допомоги, рахунок на оплату № 1 від 14.12.2021 /а.с.11-13, 15 Том №2/.

Також, суд наголошує на такому.

Внаслідок запровадження з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 при розгляді справи № 160/12268/19.

Разом з тим, стороною позивачів в ході здійснення провадження в даній цивільній справі не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд вважає, що стороною відповідачів було дотримано строки та порядок звернення з даною заявою.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідачів - адвоката Ратича Т.М. про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі статей 316, 317, 328, 344 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Ходорівська міська рада Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на 3/5 частини будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.12.2021.

Суддя Р.Г. Равлінко