ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м.Суми

Справа №592/2615/21

Номер провадження 22-ц/816/1875/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідачі: (позивачі за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Сумська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 жовтня 2021 року в складі судді Шияновської Т.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 25 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Сумська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є єдиною спадкоємицею своєї матері ОСОБА_4 за заповітом, якій на час смерті належало 2/3 частини вказаної квартири, у видачі свідоцтва про право на спадщину на яку їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів та наявну заборону на відчуження 1/2 частини квартири за договором довічного утримання.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

02 червня 2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ,треті особи: Сумська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна, в якому просили визнати за ними право власності на 13/24 та 7/24 частини квартири відповідно, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивували тим, що з врахуванням укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору довічного утримання, вони, як спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру у вказаних частинах, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їм відмовлено через те, що договір довічного утримання від 30 грудня 2004 року не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 жовтня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Сумська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Сумська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна про визнання права власності задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 13/24 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/24 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов А.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, яким визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , визначивши кожному з відповідачів по 1/6 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до договору довічного утримання від 30 грудня 2004 року будь-які відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Так, з 30 грудня 2004 року до моменту смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) минуло майже 10 років, за які ОСОБА_5 так і не виконала умови договору довічного утримання від 30 грудня 2004 року, а саме, не зареєструвала у встановленому законом порядку, відповідно, право власності за вищевказаним договором ОСОБА_5 набуто не було.

Вказує, що за відсутності державної реєстрації майна договір довічного утримання від 30 грудня 2004 року, серії ВВТ № 819369, посвідчений приватним нотаріусом Юморановою В.М. не укладено.

Зазначає, що таким чином позивач успадкувала саме 2/3 частки спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають право успадкувати за законом лише по 1/3 від половини квартири, що належала ОСОБА_5 або по 1/6 від загального розміру.

У заяві, поданій Сумською міською державною нотаріальною конторою, представник Сумської міської державної нотаріальної контори просить справу розглядати без його участі.

У заяві, поданійприватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М., остання просить справу розглядати без її участі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Кузнєцова А.С., відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 червня 1993 року належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_4 (мати), ОСОБА_7 (дочка, в шлюбі з 04 вересня 1993 року - ОСОБА_8 ) (а.с. 114, 116).

Після смерті батька ОСОБА_6 06 грудня 1996 року належна йому частка була успадкована в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 117).

Після отримання 18 вересня 1997 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали 20 грудня 2004 року договір про поділ нерухомого майна та стали власниками квартири в рівних частинах (а.с. 118-119).

30 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частини належної ОСОБА_4 вказаної квартири (а.с. 120-121).

З 04 вересня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 (а.с. 114-115).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 і 17 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до Другої Сумської державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 09 грудня 2015 року державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , оскільки остання не зареєструвала договір довічного утримання від 30 грудня 2004 року у встановленому законом порядку (а.с. 124).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , яка 08 листопада 2000 року склала нотаріально посвідчений заповіт, за яким на випадок своєї смерті всю належну частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_1 - доньці (а.с. 5-8).

За зверненням ОСОБА_1 09 жовтня 2015 року Другою Сумською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4 та постановою державного нотаріуса від 17 липня 2020 року відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки нею не надано оригіналу документу, що підтверджує право власності померлої на нерухоме майно, а також за наявності в реєстрі обтяжень заборони відчуження квартири по договору довічного утримання (а.с. 9).

Постановою Сумського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасоване рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2020 року в справі № 592/17574/19, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на 5/8 частин квартири, за ОСОБА_2 - на 3/8 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Сумської міської ради, третя особа - Сумська державна нотаріальна контора про визнання права власності відмовлено (а.с. 97-99).

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до складеного померлою ОСОБА_4 заповіту, вона заповіла належну їй частку у спірній квартирі ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на що їй було відмовлено у зв`язку з неподанням оригіналу документу, що підтверджує право власності померлої на нерухоме майно, а також за наявності в реєстрі обтяжень заборони відчуження квартири по договору довічного утримання, тому з огляду на встановлені факти, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 набув право власності на 13/24 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1/6 частини в порядку спадкування за законом, належної ОСОБА_5 1/2 частини квартири за договором про поділ нерухомого майна та 3/8 частини спірної квартири, право власності на яку перейшло за договором довічного утримання. ОСОБА_2 , в свою чергу, набув право власності в порядку спадкування за законом на 7/24 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1/6 частини в порядку спадкування за законом, належної ОСОБА_5 1/2 частини квартири за договором про поділ нерухомого майна, та 1/8 частини спірної квартири, право власності набуто ОСОБА_5 за договором довічного утримання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 до спадкової маси входила 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належна їй за договором про поділ нерухомого майна від 20 грудня 2004 року, а також 1/4 частина вказаної квартири, право власності на яку нею набуте за договором довічного утримання від 30 грудня 2004 року.

Місцевим судом вірно було встановлено, що ОСОБА_5 померла раніше за свою матір ОСОБА_4 ; вони згідно договору довічного утримання та довідки про місце проживання № 14.03-08/93256 від 20 лютого 2020 року (а.с. 12) мешкали за однією адресою, за відсутності в матеріалах справи інших даних про фактичне місце проживання померлої ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_5 та доказів про відмову ОСОБА_4 від спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 успадкувала після смерті своєї дочки ОСОБА_5 1/6 частину спірної квартири (1/3 від 1/2 належної їй частини за договором про поділ нерухомого майна від 20 грудня 2004 року).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідно до складеного померлою ОСОБА_4 заповіту, вона заповіла належну їй частку у спірній квартирі ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на що їй було відмовлено у зв`язку з неподанням оригіналу документу, що підтверджує право власності померлої на нерухоме майно, а також за наявності в реєстрі обтяжень заборони відчуження квартири по договору довічного утримання, тому прийшов до обгрунтованого висновку, що у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Також місцевим судом було вірно встановлено, що до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , зокрема належній їй 1/2 частини спірної квартири за договором про поділ нерухомого майна, то нарівні з ОСОБА_4 , спадкоємцями першої черги за законом є чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 , які успадкували після смерті ОСОБА_5 по 1/6 частині.

Місцевий суд вірно зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги за законом, успадковують після смерті по 1/8 частки квартири, належної ОСОБА_5 1/4 частки по договору довічного утримання. Інша 1/4 частина належить ОСОБА_3 як чоловіку ОСОБА_5 , так як договір довічного утримання укладений під час їхнього шлюбу, тобто половина набутого під час шлюбу майна.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 набув право власності на 13/24 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1/6 частини в порядку спадкування за законом, належної ОСОБА_5 1/2 частини квартири за договором про поділ нерухомого майна та 3/8 частини спірної квартири, право власності на яку перейшло за договором довічного утримання. ОСОБА_2 , в свою чергу, набув право власності в порядку спадкування за законом на 7/24 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,, що складається з 1/6 частини в порядку спадкування за законом, належної ОСОБА_5 1/2 частини квартири за договором про поділ нерухомого майна, та 1/8 частини спірної квартири, право власності набуто ОСОБА_5 за договором довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яких відомостей про проведення державної реєстрації власності спадкодавця ОСОБА_5 за договором довічного утримання від 30 грудня 2004 року та неукладеність договору утримання, не заслуговують на увагу з огляду на слідуюче.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (Постанова від 7 квітня 2020 р. у справі № 916/2791/13, Постанова ВП ВСУ від 23.06.2020 р. № 680/214/16-ц).

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що виходячи із презумпції набуття права власності, наявності реєстраційного запису внесеного приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. до Державного реєстру правочинів про реєстрацію правочину від 30 грудня 2004 року, наявності реєстраційного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30 грудня 2004 року, а саме: заборона на нерухоме майно, договір довічного утримання від 30 грудня 2004 року, зазначення в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником саме ОСОБА_5 , свідчить про офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку квартири за договором довічного утримання.

ОСОБА_5 набула право власності на частину квартири за договором довічного утримання, оскільки останній був укладений з дотриманням вимог ст. ст. 334, 745, 748 ЦК України в редакції станом на день його укладення.

Отже, вищезазначені обставини не можуть бути підставою для висновку про відсутність самого права, неукладеності договору довічного утримання та неможливість переходу вказаного права у порядку спадкування за законом.

Після смерті ОСОБА_5 її обов`язки за договором довічного утримання перейшли до її спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , дані обов`язки останні виконали і даних обставин позивачем ОСОБА_1 не спростовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 грудня 2021 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко