Справа № 2п-2883/10
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 2п-2883/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 березня 2010 року, головуючий суддя Сочка В.І., -

встановив:

07.12.2009 Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (зараз Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») пред`явило зазначений позов до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

За кредитним договором від 14.12.2007 № 014/5554/82/37285 банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 55000,00 дол. США зі сплатою за користування коштами 14,0% річних та зі строком повернення кредиту 13.12.2017.

Виконання позичальником зобов`язань було забезпечено іпотекою належної йому квартири АДРЕСА_1 , про що 14.12.2007 був укладений договір іпотеки № 014/5554/82/37285.

Банк свої зобов`язання виконав, а позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що на 27.11.2009 становив 68647,51 дол. США (еквівалент 548514,23 грн), з яких борг: за кредитом 49443,57 дол. США (еквівалент 395068,96 грн), за відсотками 8220,59 дол. США (еквівалент 65684,98 грн), а пеня за кредитом 2786,50 дол. США (еквівалент 22264,98 грн), пеня за відсотками 8196,85 дол. США (еквівалент 65495,31 грн). Відповідно до п. 9.1. кредитного договору та ст. 1050 ч. 2 ЦК України кредитор управі вимагати від позичальника дострокового повного виконання зобов`язання в разі порушення ним умов договору щодо своєчасної сплати заборгованості.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо кредитних зобов`язань позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 14.12.2007 № 014/5554/82/37285 в розмірі 548514,23 грн та покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.03.2010 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 548514,23 грн заборгованості за кредитним договором від 14.12.2007 № 014/5554/82/37285, а також 1700,00 грн сплаченого позивачем державного мита і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21.05.2020 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності.

Відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шпуганич В.П., оскаржив заочне рішення суду як незаконне та необґрунтоване, посилається на таке.

За умовами договору кредитні правовідносини виникли між сторонами в іноземній валюті, тому суд не мав підстав за власною ініціативою змінювати ці правовідносини. Крім того, встановивши, що відповідач не отримував кредитні кошти в тій валюті, в якій був пред`явлений позов про їх стягнення, суд не мав підстав задовольняти позов відповідно до вимог позивача, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі та на умовах договору.

Суд не перевірив дотримання позивачем правил досудового врегулювання спору. Позичальнику надсилалася вимога про сплату поточної заборгованості за кредитом у валюті, в якій кредит був виданий, доказів отримання боржником цієї вимоги немає Відсутність доказів досудового врегулювання спору є підставою для відмови в позові.

Відповідно до закону та договору позичальник повинен був виконати зобов`язання саме в іноземній валюті. Стягнення коштів у гривнях є способом для кредитора обійти положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Отже, суд управі був стягувати кошти саме в іноземній валюті, а не в гривнях, що відповідає правовим позиціям, висловленим Верховним Судом у ряді справ, які підлягають врахуванню.

Суд першої інстанції відмовивши в перегляді заочного рішення на ці обставини уваги не звернув.

Відповідач просить заочне рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шпуганича В.М., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Враховуючи положення ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10 ч. 1, ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно з позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом і відсотками, а також неустойки та обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для стягнення коштів, правильність застосування норм матеріального права підлягають перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 202, 509, 525, 526, 549, 550, 551, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати сплати боргу, виконання порушеного зобов`язання (за відповідних умов достроково), сплати неустойки.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що 14.12.2007 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 014/5554/82/37285 (а.с. 8-18).

На підставі цього договору банк надав позичальнику кредит у сумі 55000,00 дол. США (п.п. 1.1.1, 2.1. договору), з яких 53921,56 дол. США на споживчі цілі для придбання нерухомості, 1078,44 дол. США на оплату комісії за надання кредиту (п. 1.1.2. договору).

Кошти в сумі 55000,00 дол. США були видані позичальнику 14.12.2007 (а.с. 19). Кредит був наданий на строк по 13.12.2017 зі сплатою за користування коштами відсотків за ставкою 14,0% річних (п.п. 1.1.6., 1.1.7., 1.2.1., 3.1. договору). За умовами договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати всього заборгованого, зокрема, вправі пред`явити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, а позичальник зобов`язаний виконати таку вимогу кредитора протягом не більше ніж 30 календарних днів з моменту її пред`явлення, у разі невиконання вимоги кредитор управі вжити заходи до стягнення боргу (п.п. 9.1., 9.2., 9.3.). Відповідна вимога повинна бути надіслана кредитором позичальнику рекомендованим листом або вручена під розпис (п. 17.5.).

Оскільки ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за вих. № 05-01/5-139 від 22.04.2009 надіслало йому рекомендованим листом із повідомленням про вручення претензію-вимогу (відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку») про порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором від 14.12.2007 № 014/5554/82/37285 (а.с. 20-22), доказів одержання якої адресатом, утім, у справі немає.

У вимозі одночасно зазначено таке:

«відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вимагаємо у 30-денний термін повернути в повному обсязі кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами за фактичний (неоплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту», при цьому, суми відповідних елементів боргу та їх розрахунок на певну дату відсутній;

«враховуючи викладене, пропонуємо в найкоротший термін сплатити прострочену заборгованість у сумі 30037,70 грн», при цьому, вказівка на те, про заборгованість за яким саме видом платежів за договором ідеться та на яку дату і в який спосіб визначена ця заборгованість відсутня;

при невиконанні цієї вимоги в строк до 20 травня 2009 р. банком буде достроково розірвано кредитний договір із стягненням всього боргу за кредитом та звернено стягнення на предмет іпотеки».

07.12.2009 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України, п. 9.1. та інших положень кредитного договору, посилаючись на вимогу від 22.04.2009 № 05-01/5-139 і кваліфікуючи її як таку, що нею вимагалося дострокове погашення грошових зобов`язань, визнало строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінило строк виконання зобов`язання) пред`явило до ОСОБА_1 позов, що розглядається (а.с. 5-7, 24).

Банк визначив заборгованість за кредитним договором від 14.12.2007 № 014/5554/82/37285 станом на 27.11.2009 у сумі 68647,51 дол. США (за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/7,99 грн на 27.11.2009 еквівалент 548514,23 грн), з яких борг: за кредитом 49443,57 дол. США (еквівалент 395068,96 грн), за відсотками 8220,59 дол. США (еквівалент 65684,98 грн), а пеня за кредитом 2786,50 дол. США (еквівалент 22264,98 грн), пеня за відсотками 8196,85 дол. США (еквівалент 65495,31 грн), про що додав до позовної заяви розрахунок (а.с. 23).

Апеляційний суд констатує, що вищевказаний документ є довідкою про заборгованість, в якій зазначені лише кінцеві суми заборгованості за відповідними елементами боргу в доларах США та в їх гривневому еквіваленті, а не розрахунком заборгованості. У справі немає розрахунку заборгованості за кредитним договором, який би відображав період розрахунку, рух коштів відповідно до умов договору та графіку платежів, динаміку визначення елементів боргу та результати відповідних обрахунків на визначені договором дати, періоди тощо.

Претензія-вимога від 22.04.2009 № 05-01/5-139 не є вимогою про повне дострокове погашення позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором у розумінні статті 9 кредитного договору та частини 2 статті 1050 ЦК України. За своїм дійсним змістом претензія стосується сплати простроченої заборгованості, при цьому, за невизначеним видом платежу та на невизначену дату, а сума заборгованості вочевидь жодним чином не співвідноситься із сумою кредиту, іншими нарахуваннями з такої суми, достроковим повним стягнення заборгованості за договором тощо. Окрім цього, вимога пред`являлася в контексті та в порядку реалізації банком як іпотекодержателем положень Розділу V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки» Закону України «Про іпотеку», а не власне відповідно до умов кредитного договору. Тож для наведеної в позовній заяві кваліфікації вказаної вимоги такою, що нею вимагалося дострокове погашення грошових зобов`язань, правових і фактичних підстав немає.

Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла з 13.01.2006 і була чинною на час укладення кредитного договору та ухвалення рішення судом першої інстанції, містила положення, відповідно до яких:

якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту;

якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця; якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ст. 11 ч. 10).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц за подібних фактичних обставин, коли ставилося питання про стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними у 2007 і у 2008 роках, висловила правову позицію, за змістом якої:

у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина 2 статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011);

особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 статті 1054 ЦК України у вказаній редакції) (п. 14);

10.06.2017 набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні;

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10.06.2017);

отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10.06.2017 відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів»; з 10.06.2017 на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів» (п. 17);

визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб; установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16) (п. 18);

якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця;

якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011) (п. 19);

наведені приписи дають підстави виснувати, що частина 10 статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10.06.2017, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (п. 20);

звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок;

якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (п. 21);

висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц про відхилення доводу касаційної скарги про те, що позивач перед зверненням до суду не виконав вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, і пункту 12 договору про надання споживчого кредиту, не направив досудове повідомлення (вимогу), з огляду на що не набув право на дострокове стягнення коштів за цим договором, не враховує спеціальний порядок заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту;

тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так:

суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (п.п. 24, 25).

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

У справі, що розглядається, банк видав позичальнику споживчий кредит (кредит на споживчі цілі, як це прямо зазначено в кредитному договорі), що ніким не заперечується. Передбачений договором і законом порядок досудового врегулювання спору не був дотриманий кредитодавцем, вимога про повне дострокове виконання зобов`язання не складалася і не направлялася позичальнику, а та, що була направлена фактично, не є належною вимогою про повне дострокове виконання зобов`язання і докази її одержання адресатом відсутні.

Таким чином, не виконавши вимоги закону про обов`язкове досудове врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту банк не мав належних підстав для стягнення зазначеного боргу судовим порядком. Позов у всякому разі був пред`явлений передчасно. Недотримання банком порядку досудового врегулювання питання про дострокове повернення боргу є доводом апеляції відповідача, що знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. На те, що суд не перевірив обставини щодо дотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, відповідач вказував і в заяві про перегляд заочного рішення суду (а.с. 48-51), що було залишено судом поза увагою.

Оскільки предметом позову було саме дострокове повне стягнення заборгованості за кредитним договором і, крім того, розрахунку в динаміці щодо елементів заборгованості в справі немає, про стягнення будь-якої поточної заборгованості йтися не може.

Вищенаведене є достатньою підставою для скасування оскарженого рішення суду з відмовою в позові, оскільки судом першої інстанції не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню в спорі.

Водночас апеляційний суд вважає за необхідне зауважити щодо інших доводів відповідача та обставин справи також наступне.

Грошовою одиницею в Україні є гривня, ціни в Україні встановлюються у національній валюті (ст. 192 ч. 1, ст. 524 ч. 1, ст.ст. 632, 691 ЦК України). Поряд із цим, відповідно до спеціальних правил, установлених законом (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 19, ст. 47 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), та умов кредитного договору між сторонами виникли грошові зобов`язання в іноземній валюті.

У випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, виникнення заборгованості, кредитор управі пред`явити вимогу про стягнення боргу, в тому числі, про дострокове його стягнення з боржника, у валюті кредиту, в даному випадку в доларах США. Водночас не суперечитиме закону й вимога кредитора про стягнення боргу у гривневому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним валютним курсом на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 192 ч. 1, ст. 533 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Спосіб захисту порушеного права обирає позивач.

Тому міркування про невідповідність вимогам закону та умовам договору вимоги кредитора про стягнення боргу в гривневому еквіваленті до іноземної валюти як такої необґрунтовані. Діючи у цивільних і процесуальних відносинах на власний ризик і розсуд банк пред`явив вимогу про стягнення боргу в гривневому еквіваленті до іноземної валюти, права на що не може бути позбавлений. Суд першої інстанції розглядаючи справу в межах вимог позову не змінював за власною ініціативою суті відповідних правовідносин, як не змінює їх як таких, що виникли в іноземній валюті (з наслідками, що з цього факту випливають), і пред`явлення позову про стягнення боргу в гривневому еквіваленті.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, заочне рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 березня 2010 року скасувати, у позові Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 2970,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 1 березня 2021 року.

Судді