ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/332/20 Номер провадження 22-ц/814/635/21Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Садовий В.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року, ухвалене суддею Татіщевою Я. В., повний текст рішення складено 23 грудня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат всього у розмірі 218 967,25 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 04.11.2015 року Гребінківським районним судом Полтавської області ухвалено рішення про задоволення його позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 708 515,97 грн. Зазначає, що Гребінківським РВ ДВС 10.06.2016 року відкрито виконавче провадження № 51381865 по виконанню виконавчого листа № 528/1110/13-ц. Станом на 01.04.2020 року з боржника стягнуто та перераховано на його користь 17 854,17 грн. Залишковий борг станом на 01.04.2020 року становить 690 661,80 грн. Вказує, що на його думку, розмір сплати боргу у такій незначній сумі протягом майже 5-ти років свідчить про небажання відповідача в добровільному порядку здійснити відшкодування в повному розмірі. Зазначає, що відповідно до правил ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний, крім суми основного боргу, сплатити інфляційні втрати та три проценти річних за весь час прострочення. Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь інфляційні втрати та три проценти річних всього у розмірі 218 967,25 грн., судовий збір у розмірі 2 190 грн., витрати за надання правової допомоги у розмірі 10 000 грн. та витрати, пов`язані з переїздом.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , інфляційні витрати та три проценти річних в сумі 218 967, 25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 190грн. сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позовні вимоги, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підлягають повному задоволенню.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в повній мірі не взяв до уваги усіх об`єктивних даних, доводів та доказів, що фактично були досліджені у судовому засіданні. Зокрема, ухвалюючи рішення судом, не взято до уваги його заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає, що виконавче провадження щодо стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості грошових коштів за договором позики не завершено, не закрито та перебуває на виконанні. Звертає увагу, що з його офіційного та постійного місця роботи щомісяця перераховуються грошові кошти у розмірі 20% від його доходів, які органом ДВС перераховуються на користь ОСОБА_2 , тобто має місце процедура примусового виконання судового рішення. Виконавчий лист не визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження не завершено. Таким чином, ним, як боржником, виконується зобов`язання з повернення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у виконавчому провадженні в межах наявного у нього у власності майна та отриманих доходів. Крім того, відповідач не погоджується з висновком суду про стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., оскільки, як він зазначає, вказана сума не була позивачем обґрунтована належним чином та не підтверджена відповідними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 17.05.2016 року Гребінківським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист у справі № 528/1110/13-ц про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 700 150 грн. - заборгованості за договором позики; 3 775,80 грн. судового збору; 45,00 грн. послуги банку; 4 545,17 грн. витрати на правову допомогу (а.с. 8).

Постановою від 10.06.2016 року старшим державним виконавцем Терещенком О.А. відкрито виконавче провадження, реєстраційний номер виконавчого провадження 51381865 (а.с. 9).

Із листа № 17-4-34/4586 від 01.04.2020 року, адресованого ОСОБА_2 начальником відділу Гребінківського РВ ДВС Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Рибченко Т.М., вбачається, що на виконанні у Гребінківському РВ ДВС перебуває виконавче провадження № 51381865. Станом на 01.04.2020 року з боржника ОСОБА_1 стягнуто та перераховано стягувачу ОСОБА_2 17 854,17 грн. Залишковий борг станом на 01.04.2020 року становить 690 661,80 грн. У березні 2020 року державним виконавцем витребувано у боржника декларації про його доходи, в т.ч. за 1 квартал 2020 року та стягнуто з боржника 20 відсотків його доходу, що становить 10 756,43 грн., які перераховано на користь стягувача ОСОБА_2 . З метою належного та фактичного виконання рішення суду 08.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, копії якої направлено до територіального сервісного центру № 5347 та до Головного управляння Держпродспоживслужби в Полтавській області та згідно якої накладено обтяження у всіх відповідних реєстрах на все рухоме майно та все нерухоме майно. Вищевказаний арешт чинний станом на 01.04.2020 року.

Відповідно до вищевказаного листа за боржником ОСОБА_1 транспортних засобів не зареєстровано, крім причепа, який постановою про розшук майна боржника від 10.02.2019 року повторно оголошено в розшук. Згідно інформації з Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно за період знаходження на виконанні даного виконавчого провадження, нерухоме майно боржником не придбавалося. До відділу ДВС не надходила заява стягувача про необхідність направлення до суду державним виконавцем подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Згідно письмового пояснення боржника, яке міститься в матеріалах виконавчого провадження, земельні ділянки, які знаходяться на території Гребінківського району Полтавської області та Драбівського району Черкаської області, не обробляються, доходів з них боржник не отримує. Що стосується причепу, то у поясненні боржник зазначив, що у 2015 році причеп здано на металобрухт. Виконавче провадження взято на особистий контроль начальника відділу ДВС (а.с. 7).

Згідно розрахунку, що був наданий позивачем до позову, відсотки за користування грошовими коштами за період з 17.04.2017 року по 17.04.2020 року становлять 62 256,27 грн. (а.с. 10).

Згідно розрахунку інфляційних збитків за період з 17.04.2017 року по 17.04.2020 року збитки становлять 156 710,98 грн. (а.с. 11-12).

Відповідно до квитанції № 15/20 від 17.04.2020 року ОСОБА_2 сплатив адвокату Садовому В.В. 10 000,00 грн. за надані юридичні послуги відповідно до ордеру серії ПТ № 158494 про надання правової допомоги (а.с. 14-15).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №569/613/19 від 03.02.2020 року зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позивача з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019 року.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Права й інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (такі висновки містить постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної інстанції щодо наявності незавершеного виконавчого провадження, як підставу відсутності відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України, на яку посилається відповідач, оскільки саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 700 150 грн. - заборгованості за договорами позики, 3 775,80 грн. - судового збору, 45 грн. - послуги банку, 4 545,17 грн. - витрати на правову допомогу, 8 500 грн. витрати, пов`язаних з явкою представника до суду. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписок такими, що не укладалися, відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року в частині стягнення 8500 грн. витрат, пов`язаних з явкою представника позивача до суду, скасовано, в цій частині позову - відмовлено. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до інформації про виконавче провадження, 10 червня 2016 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 17.05.2016 року згідно рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року.

Станом на день звернення ОСОБА_2 до суду першої інстанції вказане виконавче провадження не завершено й перебуває на виконанні Гребінківського РВ ДВС Північно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем також не заперечується розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат всього у розмірі 218 967,25 грн.

Отже, встановивши, що фактично грошове зобов`язання боржником ОСОБА_1 не виконано, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Щодо вирішення судом першої інстанції вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів цивільного судочинства, який передбачено положеннями статті 141 ЦПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Виходячи із системного аналізу положень статті 141, статті 137 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 , звертаючись з позовом, до суду першої інстанції надав ордер серії ПТ 158494 від 17.04.2020 року, який виданий адвокатом Садовим В. В. на підставі договору про надання правової допомоги №15/20 від 09.04.2020 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач ОСОБА_2 поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а також квитанцію № 15/20 від 17.04.2020 року про сплату за надані юридичні послуги в розмірі 10 000 грн. (а.с. 13-15).

Отже, вбачається, що позивач ОСОБА_2 та адвокат Садовий В. В. уклали договір про надання правничої допомоги під час розгляду справи Гребінківським районним судом Полтавської області та визначили обсяг виконаних робіт з надання професійної правової допомоги адвокатом й прейскурант цін на вказані послуги.

При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК УКраїни для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За таких обставин, надаючи оцінку співмірності витрат позивача на оплату послуг адвоката зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та з урахуванням ціни позову у справі 218 967,25грн., колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення витрат за надання правової допомоги в розмірі 10 000 грн. з урахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вище вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов