ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/7/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 30409000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника ОСОБА_1 і

ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року (ухвалене суддею Дзюбановським Ю.І., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 607/14725/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення кредитної заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акіонерного товариства "Дельта Банк", третьої особи - ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа - ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі банк) звернулось в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року в сумі 908 323,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 25.07.2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк", та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №1901/0708/88-185, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних з кінцевим строком погашення до 25.07.2018 року. Забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось порукою відповідно до укладеного Договору поруки № 1901/0708/88-185-р-1 від 25.07.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 , згідно з яким поручитель поручається перед Кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25.07.2008року.

Посилаючись на те, що банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому Договором, а останній взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків не виконує просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015 року становить 908323,84 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 820079,58 грн., сума заборгованості за відсотками - 88244,26 грн.

04 грудня 2015 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним вищевказаного кредитного договору.

В обґрунтування вимог зазначав, що укладений договір №1901/0708/88-185 від 25.07.2008pоку є договором споживчого кредиту. Його зміст не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в частині надання банком повної інформації про умови кредитування, надання позичальнику графіку погашення кредиту, а також відсутності в договорі посилання на те, хто несе валютні ризики, відомостей про сукупну вартість кредиту, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил, тому під час укладення договору позивач не міг оцінити його реальну вартість. Таким чином, банк свідомо ввів позивача в оману щодо істотної умови договору - його ціни, що є підставою визнання недійсним кредитного договору.

Також, 04 грудня 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ПАТ "Дельта Банк" про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування вимог зазначила, що 14.01.2010 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №1901/0708/88-185 від 25.07.2008p., відповідно до якого змінений кінцевий строк погашення кредиту на 14.01.2033р., а також узгоджено інший графік погашення кредиту за кредитним договором з якого вбачається, що з 10.02.2010р. по 10.12.2010р. сума погашення заборгованості по кредиту позичальником не сплачується, при цьому згоди поручителя на таку зміну не було одержано. Внаслідок зміни основного зобов`язання, що відбулося без погодження з ОСОБА_3 , суттєво збільшився обсяг відповідальності поручителя, зокрема, збільшилась сума залишку несплаченої кредитної заборгованості позичальника порівняно з графіком, визначеним до укладення додаткової угоди, а також значно збільшилася сума відсотків, які нараховуються саме на фактичну суму заборгованості за кредитом. Оскільки банком пред`явлений позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто відповідач не визнає права позивача, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов`язання за договором поруки, то таке право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала уточнення до зустрічної позовної заяви, в якому зазначила, що пункт 10 договору поруки свідчить про те, що цим договором не встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, а тому застосуванню підлягають норми частини 4 статті 559 цього Кодексу. Посилаючись на те, що останній платіж позичальник здійснив 15.09.2014 року, то з 11.10.2014 року (часу прострочення) починається обчислення встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя. Вважає що банк пред`явив позов до неї поза межами шестимісячного строку, а тому порука є припиненою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року позов ПАТ "Дельта Банк" задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 р. в сумі 908 323 гривні 84 коп., з якої сума заборгованості за кредитом 820 079,58 грн., сума заборгованості за відсотками 88 244,26 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк", третя особа ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою та зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ "Дельта Банк", третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись з апеляційними скаргами, в яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову банку відмовити, а їх зустрічні позови задовольнити посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначив, що суд з порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства призначив повторну судово-економічну експертизу, яка призначається лише у разі наявності сумнівів у правильності попереднього висновку експерта. Банк ухилився від надання виписок по рахунках при призначенні та проведенні первинної експертизи та суд не дав належної оцінки та не спростував висновки експерта Перепелюк С.М. , які вказували на невідповідність розрахунків умовам кредитного договору.

Суд першої інстанції не звернув уваги на помилки у розрахунку заборгованості за кредитом.

Вказана у виписці "Сведбанку" сума списання основної заборгованості у зв`язку з продажем кредитної заборгованості згідно з договором від 25.05.2012 року становить 41859,00 (не вказано у якій валюті) не відповідає початковій сумі заборгованості, яку прийняв та виставляє ПАТ "Дельта Банк"- 42103,74 дол. США.

Банком не враховано десять платежів, які здійснив позичальник через відділення КБ "ПриватБанк" за період з грудня 2011 року по серпень 2012 року на загальну суму 43200,00 грн., що за курсом 7,96 грн./ дол.США на 2012 рік становить 5427,14 дол. США.

Згідно виписок по особових рахунках ним сплачено 21047,81 дол. США, в той час банком зарахована сума 15761,32 дол. США, тобто сума неврахованих платежів становить 5286,49 дол. США. Зарахування сплачених коштів відбувалось хаотично, то лише на відсотки, то лише на тіло кредиту, то комбіновано незрозумілими частинами.

07 травня 2014 року банк проводить проводку "сторно", вважаючи що раніше допустив помилку, якою забирає зараховані кошти по тілу кредиту в сумі 3570,39 дол. США та зараховує їх на сплату відсотків, внаслідок чого збільшує тіло кредиту на яке в подальшому нараховуються відсотки. В нього є сумніви у правильності дій банку.

На його думку, банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, а наданий ним розрахунок заборгованості не є таким.

Доводи щодо незаконності рішення суду в частині вирішення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору зводяться до підстав обґрунтування зустрічного позову.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначила, що суд не врахував подані нею уточнення до зустрічної позовної заяви про підстави визнання поруки припиненою, які полягали не у збільшенні обсягу відповідальності поручителя згідно частини 1 статті 559 ЦК України, а припиненні поруки на підставі частини 4 цієї статті, так як кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Ухвалою апеляційного суду від 30 вересня 2020 року залучено до участі у справі ТОВ "Фінансова компанія "Інвент", як правонаступника ПАТ "Дельта Банк" у зобов`язаннях, що виникли за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року що був укладений з ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги , укладеному 14 липня 2020 року.

В судовому засіданні представник апелянтів апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що у квітні 2013 року ПАТ "Дельта Банк" звертався з позовом до ОСОБА_2 , поручителя ОСОБА_1 та іпотекодавців ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №607/6828/13-ц). У матеріалах вказаної справи наявні досудові вимоги, які направлялись позичальнику та поручителю про дострокове припинення зобов`язань за кредитним договором від 01.03.2013 року, що свідчить про дострокове припинення зобов`язань з 15.03.2013 року та відсутності підстав для продовження нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Представник ТОВ "Фінансова компанія "Інвент" апеляційну скаргу не визнав, вважає рішення суду законним та пояснив, що у справі згідно ухвали суду на наданих суду виписок з особових рахунків була проведена судово-економічна експертиза, яка підтвердила суму заборгованості за кредитним договором. Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для визнання кредитного договору недійсним не має. Дострокове припинення зобов`язань є підставою для зменшення розміру заборгованості , однак не дає підстав для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 25.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №1901/0708/88-185, за умовами якого Банк надав, а позичальник прийняв кредитні кошти у розмірі 50 000,00 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк з 25.07.2008 року до 25.07.2018 року. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором повністю виконав, надавши ОСОБА_2 кредит, в розмірі та строки передбачені Кредитним договором.

Згідно умов Кредитного договору, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.3 даного договору, у встановлений Договором термін з 01 по 10 число кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

В розділі 10 Кредитного договору сторони погодили, що укладаючи цей Договір, позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин (п.10.1), зміни і доповнення в договір вносяться шляхом укладання сторонами додаткових письмових угод (п.10.2), при виконанні умов договору сторони керуються чинним законодавством України (п.10.3), усі протиріччя, що можуть виникнути в процесі виконання цього договору вирішуються шляхом переговорів, при недосягненні згоди сторони домовилися передавати суперечки на розгляд суду (п. 10.4), з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом Договору (п. 10.9), з підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням Кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування (п.10.12).

В забезпечення виконання умов кредитного договору 25.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25.07.2008 року.

14.01.2010 року між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, згідно умов якого змінено строки кредитування з 25 липня 2008 року по 14 січня 2033 року та графік погашення кредиту.

Також, 14.01.2010 року між ПАТ "Сведбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін і доповнень до договору поруки № 1901/0708/88/185-р-1, який дублює положення договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору. Вказаний договір підписаний ОСОБА_1 , що підтверджує ознайомлення із зміненими умовами та згоду на їх застосування.

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначениїх даним договором, ПAT "Сведбанк" передає (відступає) ПAT "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПAT "Дельта Банк" замінює AT "Сведбанк" як кредитора у зазначених зобов`язаннях, і внаслідок передачі від ПAT "Сведбанк" до ПAT "Дельта Банк" прав вимоги, до ПAT "Дельта Банк" перейшло право вимоги замість ПAT "Сведбанк". Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ "Дельта Банк" набуло статус нового кредитора та відповідно всіх процесуальних прав та обов`язків нового кредитора.

Згідно розрахунку заборгованості проведеного позивачем при пред`явленні позову, заборгованість за Кредитним договором становить - 908323,84 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом - 820079,58 грн. сума заборгованості за відсотками - 88 244,26 грн.

Згідно висновку експерта від 27.06.2018 року №665/17/527/528/18-22 фактична заборгованість ОСОБА_2 згідно кредитного договору №1901/0708/88-185 від 25.07.2008 року становить по тілу кредиту 34 789,41 доларів США та відсотки 5431,49 доларів США.

Суд врахував висновок експерта про розмір заборгованості за кредитним договором та курс валют 26,70 грн,/дол. США і задовольнив вимоги позивача в повному обсязі.

Задовольняючи позов банку суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним та поруки припиненою та вважав розмір заборгованості позичальника за кредитним договором доведеним.

Колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання ним договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачі"» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу позову посилався на те, що укладений між банком та ним оспорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить вимогам Законів України "Про захист прав споживачі" та при укладенні договорів, банк не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, що є істотною умовою договору. Позичальник зазначав, що факт ненадання банком йому важливої інформації свідчить про введення його в оману і тому на підставі статті 230 ЦК України просив визнати кредитний договір недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вказана позиція викладена у Постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно якої, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Однак, жодним чином позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність обману у діях банку.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до п.16 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачі", а також Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правил), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808.

Відповідно до пункту 2.1 Правил Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:

а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;

б) умови кредитування, зокрема:можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо);

варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту;

г) інші умови, передбачені законодавством.

Пунктом 2.4 Правил банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищезазначеною інформацією.

Зазначені обов`язки кредитодавця кореспондують праву споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як убачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 50000 доларів США, здійснював погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2015 році, тобто сім років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

В пункті 10.12 кредитного договору позичальник підтвердив, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування .Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі.

Окрім того банком надано позичальнику ОСОБА_2 для ознайомлення Бюлетень продукту де відображені види кредитування.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення спірного договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо надання додаткової інформації відносно умов договорів та у подальшому частково виконував їх; зміст кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 й відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсними у повному обсязі.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором колегія суддів зазначає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судом встановлено, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором внаслідок чого виникла заборгованість.

В пункті 3.8 кредитного договору сторони за взаємною згодою домовились без укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов`язань позичальника щодо строку виконання позичальником зобов`язань за цим договором та відповідно прав банку вимагати від позичальника виконання зобов`язань за цим договором при настанні наступних обставин: якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені в пункті 3.3 договору (щомісячно сплачувати проценти в період з "01" по "10" число включно за попередній місяць) та інших.... При настанні зазначених вище обставин, строк виконання позичальником своїх зобов`язань (повернення кредиту, сплата процентів за користування ним) за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на десятий календарний день з дня направлення банком позичальнику повідомлення про зміну умов цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище десятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення. До направлення банком зазначеного вище повідомлення про зміну умов цього договору зазначені обставини вважаються такими, що не настали.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що 15 квітня 2013 року ПАТ "Дельта банк" звертався до позичальника ОСОБА_2 , поручителя ОСОБА_1 , та іпотекодавців ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року (справа №607/6828/13-ц). В матеріалах наявні досудові вимоги від 01.03.2013 року, які направлялись позичальнику ОСОБА_2 , поручителю ОСОБА_1 про розмір простроченої заборгованості та про заборгованість за кредитним договором станом на 06.02.2013 року - 45962,64, а також реєстр поштових відправлень та квитанції "Укрпошти" про відправлення таких листів 05.03.2013 року. Ухвалою суду від 08.05.2013 року позовну заяву ПАТ "Дельта Банк" залишено без розгляду на підставі заяви уповноваженого представника банку.

Наведене свідчить про те, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання на 15.03.2013 року. Отже банк вправі був нараховувати відсотки за користування кредитними коштами до цієї дати.

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами укладеному 25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року станом на 25.05.2012 рік у розмірі заборгованості за кредитом 41859,00 дол. США та нараховані несплачені відсотки у розмірі 244,74 дол.США (а.с.21 т.1). Вказане підтверджується і виписками по особовому рахунку за період з 25.07.2008 по 25.05.2012 року (а.с. 105-110 т.1) та висновком експерта від 27.06.2018 року, згідно якого заборгованість по відсотках значно більша -2121,38 дол. США (а.с.104-115 т.2).

Судом на підтвердження розміру фактичної заборгованості за кредитним договором була призначена судово-економічна експертиза. За результатами проведення вказаної експертизи 27.06.2018 року складено висновок № 665/527/528/18-22 відповідно до якого визначено розмір заборгованості за кредитним договором, яким керувався суд при вирішенні справи.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості за кредитним договором, оскільки він не враховує тієї обставини, що мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання на 15.03.2013 року, тому банк вправі був лише до цієї дати нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

Згідно висновку судово-економічної експертизи на суму заборгованості за кредитом в розмірі 41859,00 дол.США за період з 25.05.2012 року по 15.03.2013 року нараховано відсотки в розмірі 3796,74 дол.США.

Таким чином станом на 15.03.2013 року заборгованість за кредитом становила 42103,74 дол.США (41859,00-заборгованість за тілом +244,74 -заборгованість по відсотках, які були передані за договором купівлі-продажу права вимоги) + 3796,74 дол.США (відсотки нараховані з 25.05.2012 року по 15.03.2013 року (строк припинення основного зобов`язання) = 45899,99 дол.США. За період з 25.05.2012 року ОСОБА_2 на погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 17207,18 дол.США та 12000,00 грн., сплата яких підтверджується квитанціями від 30.05.2012року- 2000,00 грн. та 23.08.2012 року- 10000,00 грн. та випискою по рахунку які не були враховані експертом при проведенні експертизи (а.с.153 т.1; а.с.113-114 т.2), що по існуючому на той час курсу валют становить 1501,41 дол.США, тобто всього сплачено 18708,59 дол.США. Отже заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню з позичальника становить 27191,14 дол.США (45899,99-18708,59) що за курсом валют на дату ухвалення судом першої інстанції рішення (26,70грн./дол.США) становить 726010,38 грн.

Враховуючи вищенаведене рішення суду в частині визначеного судом першої інстанції розміру заборгованості за кредитним договором слід змінити зменшивши суму стягнення з 908323,84 грн. до 726010,38 грн.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те що банком не було враховано ще вісім платежів, про які він вказав у поясненнях суду апеляційної інстанції не заслуговують уваги суду, оскільки вони відображені у висновку експерта.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що ним на погашення кредиту сплачено 21047,81 дол. США, а фактично зараховано 15761,32 дол. США колегія суддів оцінює критично, оскільки наданні первинні документи - квитанції про сплату кредиту свідчать про сплату позичальником 18708,59 дол США.

Посилання апелянта на зарахування коштів із затримкою на кілька днів або "хаотично", то на відсотки, то на тіло кредиту не має правового значення та не впливає на розмір заборгованості, оскільки такі сплати мали місце після зміни строку виконання основного зобов`язання.

Твердження апелянта про те, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості спростовуються матеріалами справи, а саме виписками по особових рахунках на підставі яких експертом КНДІСЕ проведено судово-економічну експертизу.

З матеріалів справи вбачається, що банк на вимогу експерта Перепелюк С.М. при первинному призначенні судово-економічної експертизи не надав виписок по особових рахунках відкритих за кредитним договором, тому експертиза не надала відповіді на питання щодо розміру заборгованості за кредитом. Експертиза КНДІСЕ проводилась на підставі ухвали суду за клопотанням ПАТ "Дельта Банк" яке надало виписки по рахунках, що дало можливість експерту провести відповідні розрахунки і визначити заборгованість за кредитним договором. Отже висновки експерта Перепелюк С.М. не мають правового значення для вирішення справи. Призначення і проведення експертизи КНДІСЕ не є тим процесуальним порушенням, яке дає підстави для скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Щодо вимог про визнання поруки припиненою колегія суддів зазначає наступне.

Колегія не погоджується з висновком суду про те, що порука ОСОБА_1 не припинилась та що остання повинна нести солідарну відповідальність з позичальником виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1, 4 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно договору поруки укладеному 25.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 (поручитель) остання зобов`язалась перед банком відповідати за виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25.07.2008 року.

Згідно п.2 поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Відповідно до п.п. 10, 11 вказаного договору він набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами частини 4 статті 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням. Сторони не мають права в односторонньому порядку відмовитись від прийнятих на себе зобов`язань за цим договором, або змінити його умови. Сторони домовились, що будь-які зміни до основного зобов`язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, погоджуються між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої .статті 559 ЦК України

Надіславши 05.03.2013 року досудові вимоги позичальнику та поручителю та звернувшись 15.04.2013 року з позовом до позичальника ОСОБА_2 , поручителя ОСОБА_1 та іпотекодавців про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №607/6828/13-ц) банк на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Враховуючи те, що 08.05.2013 року за заявою банку позовна заява до відповідачів у вказаній справі була залишена без розгляду і повторно банк звернувся з позовом до поручителя у серпні 2015 року колегія суддів приходить до висновку, що порука ОСОБА_1 за кредитним договором укладеним з ОСОБА_2 припинилась на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.

За таких обставин рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою слід скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач при зверненні з позовом був звільнений від сплати судового збору і часткове задоволення позовних вимог, стягненню з ОСОБА_2 підлягає судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог 2919,55 грн. (3654,00 х 0,799%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року із ОСОБА_1 скасувати і постановити в цій частині нове рішення, яким у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року відмовити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №1901/0708/88-185 від 25 липня 2008 року із ОСОБА_2 змінити зменшивши суму стягнення з 908323,00 грн до 726010,38 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 2920 грн судового збору в користь держави.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 у позові про визнання поруки припиненою скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати поруку ОСОБА_1 по договору №1901/0708/88-185-р-1 від 25 липня 2008 року укладеному між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припиненою.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.