Справа № 442/5699/21 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/3681/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Маслоленд», про стягнення коштів за договором позики.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на:

-нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), загальна площа, 14.6 кв.м., торгове приміщення № 90 торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 );

-земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0009, загальною площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Лішня, яка належить ОСОБА_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 ).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), однак жодної вимоги про зустрічне забезпечення позову суд не висловив. Зазначає, що статтею 154 ЦПК України чітко передбачені випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову судом, однак даний випадок не належить до передбачених цією статтею випадків, тому вимоги про те, що заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції зустрічного забезпечення позову на заявника не поширюються. Вказує, що обов`язку надати пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову у нього не виникало, а є лише право надати такі пропозиції або не надавати їх взагалі, з приводу чого він в заяві висловив свою позицію, що у нього немає пропозицій щодо зустрічного забезпечення позову. Вважає, що розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозицій щодо застосування зустрічного забезпечення не є порушенням ст. 151 ЦПК України, оскільки застосування зустрічного забезпечення є правом суду, а не обов`язком. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року та ухвалено розглядати справу без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року призначено на 16 год. 30 хв. 20 грудня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 29 грудня 2021 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 20 грудня 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 29 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повертаючи заявникові заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, зокрема, заявником не внесено пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову, що є підставою для повернення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), загальною площею, 14.6 кв.м., торгове приміщення № 90 торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0009, загальною площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Лішня, які належить ОСОБА_2 (ідентифікаціний номер НОМЕР_1 );

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (ч. 10 ст. 153 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачає підстави, за наявності яких суд має право повернути заяву про забезпечення позову, і оскільки заява про забезпечення позову повинна містити пропозицію заявника щодо зустрічного забезпечення, то відсутність такої пропозиції може підставою для повернення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Частиною 3 ст. 154 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Таким чином, нормами цивільного процесуального законодавства України чітко передбачені випадки, коли суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, а в інших випадках, в тому числі і в даному випадку, застосування зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком.

Звернувшись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 в заяві зазначає, що у нього немає пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та повертаючи заявнику заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що пропозиція не застосовувати зустрічне забезпечення позову, як і відсутність необхідності зустрічного забезпечення позову не є пропозицією зустрічного забезпечення позову в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, а відтак зміст заяви про забезпечення позову не відповідає вимогам ч. 1 ст.151 ЦПК України а саме: не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, що є підставою для повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

Колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову з тих підстав, що заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, оскільки позиція заявника щодо відсутності необхідності зустрічного забезпечення це і є його пропозиція щодо зустрічного забезпечення, а тому висновки суду першої інстанції про те, що заявником не внесено пропозицій щодо зустрічного забезпечення позову, є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що виходячи зі змісту приписів ч. 6 ст. 154 ЦПК України ухвалення судового рішення про забезпечення позову без одночасного вирішення судом питання про зустрічне забезпечення не позбавляє відповідача можливості звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення, що може бути подане після застосування судом заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що зазначені судом першої інстанції підстави для повернення заяви про забезпечення позову відсутні, відтак повернення такої свідчить про формальний підхід до вирішення заяви про забезпечення позову, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 29.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М Ванівський

Р.П. Цяцяк