РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/15422/18

Провадження № 2/638/2569/21

09.03.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н.О.

з участю судового розпорядника Зміївської О.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

з участю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна та приватизації Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про приватизацію,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна та приватизації Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про приватизацію, а саме просить суд визнати недійсним з дати видання Свідоцтво про право власності на нерухоме майно р. №1-98-105360 від 22.05.1998 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є зареєстрованим та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Крім позивача у даній квартирі були зареєстровані та постійно проживали його батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брат ОСОБА_3 , який з`їхав з квартири більш 30 років тому. Коли позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину за померлою матір`ю, то з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.10.2018 року йому стало відомо про участь відповідача у приватизації квартири АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_3 хоч і є зареєстрованим, але в цій квартирі не проживає біля 30 років та свого часу запевняв, що з квартири він виписаний та ніякого наміру приймати участь у її приватизації не має. Просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Колобов Л.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав, однак в судовому засіданні заперечував проти позову, наголосивши, що нікому нічого не обіцяв.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, проте від представника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких наголошує, що позивачем не доведені та не підтверджені належними та допустимими доказами, що розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду № 22678 від 22.05.1998 року на час його видачі було прийнято з порушенням вимог законодавства України, з перевищенням компетенції та порушувало права позивача, відповідно і відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22.05.1998 року № НОМЕР_1 , оскільки свідоцтво є похідним документом від розпорядження. Управління комунального майна та приватизації зазначає, що обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Також, представник звертає увагу суду, що право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано ще у 1998 році, а отже за загальним правилом норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли з участю держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб`єктів цивільних прав. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_3 (відповідач) та їхнім померлим батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, р№ НОМЕР_1 , 22.05.1998 року, про що свідчить інформаційна довідка №141712869 від 18.10.2018 року (а. с. 55-57)

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Дослідженням матеріалів приватизаційної справи, копії яких надано до суду згідно ухвали про витребування доказів від 20.11.2019 року встановлено, що до міського Центру приватизації державного житлового фонду 30.12.1997 року звернувся ОСОБА_4 із заявою про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 , що займає разом з членами сім`ї на умовах найму (а. с. 167).

До заяви було додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення від 30.12.1997 року, вих. №81, оформленої Житлово експлуатаційною дільницею №21, відповідно до якої у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент ведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наступні особи: ОСОБА_4 (наймач, дата прописки у квартирі - 05.02.1955 року), ОСОБА_5 (дружина, дата прописки у квартирі - 20.01.1956 року), ОСОБА_3 (син, дата прописки у квартирі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_1 (син, дата прописки у квартирі - 09.07.1980 року) (а. с. 168).

На підставі зазначеної заяви, довідки про склад сім`ї та доданих документів, розпорядженням Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду №22678 від 22.05.1998 року квартира АДРЕСА_1 передана у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та членам його сім`ї. Уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_4 (а. с. 171).

Згідно з вказаним розпорядженням видано свідоцтво про право власності на житло від 22.05.1998 року №1-98-105360, яке посвідчує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 дійсно мають право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 163)

Також матеріали справи містять витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №207857762 від 03.11.2008 року, власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності р№1-98-105360 від 22.05.1998 року (а. с. 180).

Суд приходить до висновку, що Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду при видачі вказаного розпорядження та свідоцтва не були порушені вимоги чинного законодавства України у сфері приватизації державного житлового фонду та державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При цьому, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Суд наголошує, що позивачем не доведені та не підтверджені належними та допустимими доказами, що розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду №22678 від 22.05.1998 року, яке до речі як акт індивідуальної дії не оспорює позивач, на час його видачі було прийнято з порушенням вимог законодавства України, з перевищенням компетенції та порушувало права позивача. Відповідно відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22.05.1998 року №1-98-105360, яке є похідним документом від розпорядження та є правовстановлюючим актом.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріали справи не містять даних на підтвердження позиції позивача, зокрема щодо порушення Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, та акт, який оскаржує позивач - свідоцтво про право власності на нерухоме майно р. №1-98-105360 від 22.05.1998 року на квартиру АДРЕСА_1 узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, підстав для визнання його недійсним в судовому засіданні не встановлено, як і не встановлено, що дійсність оспорюваного свідоцтва якимось чином порушує права позивача.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ПК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Дійсність свідоцтва про право власності на нерухоме майно р. №1-98-105360 від 22.05.1998 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду жодним чином не порушує прав позивача, навпаки, вказане свідоцтво підтверджує право, в тому числі позивача, на спільну сумісну власність щодо об`єкта нерухомості, а яким чином відповідач порушив права позивача в судовому засіданні також не встановлено.

Так, позивачем додано нотаріально посвідчену заяву його батька ОСОБА_4 від 20.09.2018 року про те, що на час здійснення приватизації квартири ОСОБА_3 хоча і був зареєстрований, однак фактично не проживав у даній квартирі з 1982 року, проте станом на момент приватизації Харківський міський центр приватизації державного житлового фонду про цей факт повідомлений не був, більш того, сам ОСОБА_4 , який і ініціював процес приватизації, ні у заяві про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири, ні у довідці про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, ні в жодних інших документах не здійснив жодних застережень щодо факту непроживання у вказаній квартирі будь-якого із членів сім`ї наймача.

Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна та приватизації Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про приватизацію - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.03.2021 року.

Головуючий: