КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року

м. Київ

справа № 381/1672/20

провадження № 22-ц/824/3589/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни

на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2020 року у складі судді Осаулової Н.А.

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» Гребенюк О.С. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 березня 2010 року у розмірі 138 834,47 грн та 2 102 грн судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 15 березня 2010 року.

25 березня 2010 року відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Указував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в указаній заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах установленого кредитного ліміту.

У свою чергу відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 31 березня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 156 367,37 грн, з яких: 2 950,66 грн - заборгованість за тілом кредиту; 150 731,49 грн - загальний залишок заборгованості за відсотками; 2 685,22 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії.

Проте, визначена позивачем заборгованість до стягнення становила 138 834,47 грн, з яких: 2 950,66 грн - заборгованість за кредитом; 135 883,81 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 15 березня 2010 року по 31 грудня 2019 рік.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 950,66 грн та 2 102 грн судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 30 листопада 2020 року представник позивача Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 135 883,81 грн скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в указаній частині.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду в частині незадоволених вимог про стягнення заборгованості за відсотками є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним дослідженням доказів, що мають значення для справи.

Вважає, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту, допустивши порушення норм цивільного права, а саме ст.1048 ЦК України.

Звертає увагу суду на погодження сторонами відсоткової ставки, що визначена у довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та підписана відповідачем.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2020 року оскаржується в апеляційному порядку лише в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не підписані Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, якими передбачено розмір процентів за користування кредитом, та анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів та штрафних санкцій.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 15 березня 2010 року відповідачем підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Згідно інформації, викладеної в указаній заяві, ОСОБА_1 ознайомився і погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що засвідчив своїм підписом.

На підтвердження факту укладення кредитного договору банком надано копію анкети-заяви від 15 березня 2010 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також копію паспорту відповідача.

Також, на підтвердження заборгованості ОСОБА_1 за укладеним між сторонами кредитним договором банк долучив до матеріалів справи розрахунок заборгованості за договором №б/н від 15 березня 2010 року станом на 31 березня 2020 року та виписку по картковому рахунку відповідача від 15 квітня 2020 року.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2020 року становить 156 367,37 грн, з яких: 2 950,66 грн - заборгованість за тілом кредиту; 150 731,49 грн - загальний залишок заборгованості за відсотками; 2 685,22 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії.

Проте, визначена позивачем заборгованість до стягнення становить 138 834,47 грн, з яких: 2 950,66 грн - заборгованість за кредитом; 135 883,81 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 15 березня 2010 року по 31 грудня 2019 рік.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.

При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано копію анкети-заяви від 15 березня 2010 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», розрахунок заборгованості за договором №б/н від 15 березня 2010 року станом на 31 березня 2020 року та виписку по картковому рахунку відповідача від 15 квітня 2020 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та копію паспорта відповідача.

У заяві позичальника від 15 березня 2010 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру.

Доказом, що слугує підтвердженням досягнення між сторонами згоди щодо відсоткової ставки є довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де визначено, що базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів у році) становить 2,5%.

Довідка підписана відповідачем, а отже останнім погоджено умови, зазначені у довідці, зокрема розмір відсотків - 2,5 % на місяць (30% річних).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, убачається, що погоджена між сторонами відсоткова ставка у розмірі 30% річних нараховувалася відповідачеві лише з 25 березня 2010 року по 29 серпня 2014 рік та розмір заборгованості за відсотками станом на 29 серпня 2014 року становив 93,97 грн.

Починаючи з 01 вересня 2014 року банком в односторонньому порядку неодноразово збільшувалась відсоткова ставка без погодження та попередження позичальника. Зважаючи на викладене, нарахування відсотків у збільшеному розмірі, починаючи з 01 вересня 2014 року є безпідставним, а тому позовні вимоги про стягнення відсотків, нарахованих після 01 вересня 2014 року задоволенню не підлягають.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, стороною позивача не зазначено у позовній заяві та не доведено належними та допустимими доказами досягнення між сторонами домовленості щодо збільшення відсоткової ставки за користування кредитом.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що районний суд дійшов помилково висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 93,97 грн, що нараховувалися за період з 25 березня 2010 року по 29 серпня 2014 року, оскільки така сума заборгованості є підтвердженою належними та допустимими доказами у справі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, то таке рішення в указаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками частково. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевірялось.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд змінює розподіл судових витрат.

Беручи до уваги ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог у розмірі 3 044,63 грн, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 46,24 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 77,29 грн, а всього - 123,53 грн.

Керуючись статями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2020 року в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за нарахованими відсотками - скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за відсотками у розмірі 93,97 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 123,53 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай