Справа № 464/2796/21
пр.№ 2/464/1100/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.12.2021 року Сихівський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Коваль М.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_3 16.04.2021 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 , у якому просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики в сумі 100 000 доларів США, 5% неустойки в розмірі 17 543 грн., 3% річних у розмірі 10 525 грн. та індекс інфляції у розмірі 27 525 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він 20.10.2020 позичив кошти у розмірі 100 000 доларів США відповідачу ОСОБА_4 , про що свідчить договір позики та акт прийому-передачі коштів від 20.10.2020. Відповідач зобов`язався повернути вказані кошти йому до 20.02.2021, однак станом на день подання позову, борг не повернув. На звернення повернути грошові кошти, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від виконання свого зобов`язання. Окрім основної суми боргу, відповідно до п.6 Договору позики, позичальник зобов`язується сплатити неустойку в розмірі 5% за кожен день прострочення основного зобов`язання, а також індекс інфляції та 3% річних. Із врахуванням вищенаведеного, вважає, що стягненню з відповідача в його користь підлягає загальна сума заборгованості в розмірі 100 000 доларів США та 55 908 грн.

Ухвалою від 25.05.2021 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче провадження.

Відповідно до ухвали від 07.07.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Від представника відповідача адвоката Макара І.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке. Відповідач ОСОБА_4 не визнає позовні вимоги в повному обсязі, зазначає, що інформація, викладена у позовній заяві, є неправдивою. Жодних грошових коштів відповідач у позивача не позичав, договір позики та акт прийому-передачі коштів не укладались. Вказує, що долучені до позовної заяви вищевказані документи є підробленими, зокрема і підпис відповідача. Також у договорі позики та акті прийому-передачі зазначено на той час нечинний паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Дрогобицьким МРВ УМВС України у Львівській області 05.10.2004, оскільки станом на 20.10.2020 у позивача був інший паспорт громадянина України. Окрім цього, 20.10.2020 відповідач фізично не міг підписувати договори, особисто отримувати грошові кошти, оскільки перебував за межами території України, що підтверджується відмітками про перетин кордону в його закордонному паспорті, де вказано, що 16.10.2020 він вибув з території України, а 23.10.2020 повернувся. Окрім цього, у відзиві заявлено стороною відповідача про понесені відповідачем судові витрати, які орієнтовно становлять 30 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені в такому, просив позов задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що оригінали договору позики та акту прийому-передачі грошових коштів у сторони позивача відсутні. Також вказав про неспівмірність заявлених стороною відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення позовних вимог, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву, просив відмовити у задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках.

Згідно із ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії договору позики від 20.10.2020, позичальник ОСОБА_4 отримав від позикодавця ОСОБА_3 гроші в сумі 100 000 доларів США. Згідно із п.2 вказаного договору, передбачено обов`язок повернення суми боргу шляхом сплати позичальником цієї суми зі строком повернення не пізніше 20 лютого 2021 року.

Позивач ОСОБА_3 у позовній заяві зазначає, що на час звернення із позовною заявою до суду, відповідач не повернув суму боргу, чим порушив взяте на себе зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Суд звертає на увагу на те, що саме наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення.

Згідно із ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги.

До позовної заяви позивачем долучені ксерокопії договору позики, а також ксерокопію акту прийому-передачі грошових коштів, разом з тим, представник позивача зазначив про відсутність оригіналів вказаних документів та неможливість подання таких.

Згідно із ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Окрім цього, суд при вирішенні даного спору приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, згідно якої відсутні підстави для задоволення позовних вимог за борговою розпискою в разі фактичної відсутності її оригіналу в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум.

Така правова позиція відповідає постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі №303/5407/15-ц, у якій суд керувався саме тим, що позивач не навів належних і допустимих доказів для підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики, наданої останньому за усною домовленістю, адже зважаючи на вимоги ст. 1047 ЦК належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник. Утім, як установив суд, таких доказів позивач не надав.

Крім того, в постанові від 04 червня 2020 року в справі № 686/6264/18 Верховний Суд зазначив, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на розписці, виконаній за допомогою електронного технічного комплексу. Позивач під час судового засідання оригіналу розписки не надав, пояснивши що оригінал у нього не зберігся. Верховний Суд України вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів.

Суд також зауважує, що лише поясненнями сторони (позивача), викладеними в позові, та/або поясненнями свідків, не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 та від 02 вересня 2020 року по справі № 569/24347/18.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із врахуванням вищенаведеного, оскільки стороною відповідача ставиться під сумнів укладення договору позики із позивачем, враховуючи недоведеність позивачем ОСОБА_3 належними та допустимими доказами факту укладення з відповідачем ОСОБА_4 договору позики від 20.10.2020, про що беззаперечно свідчить відсутність оригіналу такого договору чи письмової розписки, яка відповідно до вимоги ст.1047 ЦК України, є належним та допустимим доказом підтвердження укладення договору позики, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення основної суми боргу.

Окрім цього, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в частині основного боргу задоволенню не підлягають, також не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення сум згідно ст. 625 ЦК України.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити таке.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з тим, що підстави для задоволення позову відсутні, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід покласти на позивача.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ч. 1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначено вище, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із посадочних документів (квитків) АТ «Укрзалізниці», долучених представником відповідача адвокатом Макар І.І., стороною відповідача понесено витрати, пов`язані з переїздом захисника до іншого населеного пункту, для участі у судовому засіданні 17.12.2021. Розмір таких витрат становить 1 228 грн. 48 коп. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, вказану суму витрат слід стягнути з позивача в користь відповідача.

Окрім цього, представником відповідача адвокатом Макар І.І. на підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, надано такі докази: ордер серії КВ №060648 від 23.07.2021 та угоду про надання адвокатських послуг від 23.07.2021.

Згідно із угодою про надання адвокатських послуг від 23.07.2021, укладеною між адвокатом Макар І.І. та Маслянкою Т.І., між сторонами погоджено оплату щодо надання послуг професійного адвоката на загальну суму 2 380 У.О. (умовних одиниць).

Оскільки у вищевказаній угоді, укладеній між адвокатом Макар І.І. та Маслянкою Т.І., розмір послуг адвоката визначено, як умовну одиницю, однак не визначено саму грошову одиницю, а грошовою одиницею України, у відповідності до ст.192 ЦК України, є гривня, відтак сума, яка зазначена в угоді, підлягає стягненню у грошовій одиниці - гривні.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265 ЦПК України,

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 3 608 гривень 48 коп.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2021.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Суддя Д.Ю. Теслюк