ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року

м. Харків

справа №641/2627/20

провадження №22-ц/818/977/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «У.П.Е.К.»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Ященко С.О.,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на його користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 52746,73 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 23572,01 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.12.2019 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ПАТ «У.П.Е.К.» на посаду юрисконсульта в порядку переведення з ТОВ «УПЕК ТРЕЙДИНГ». 24.03.2020 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін. Однак відповідачем при звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату за період з грудня 2019 року по березень 2020 року та грошову компенсацію невикористаної щорічної відпустки за 44 дні. Також на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 задоволена частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85790,05 грн., витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн., а всього 86630,85 грн. В решті позову відмовлено.

Судове рішення обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 06.12.2019 по 23.03.2020 працював у ПАТ «У.П.Е.К.» на посаді юрисконсульта та був звільнений за угодою сторін 24.03.2020. Заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку відповідачем було виплачено позивачу в повному обсязі 17.07.2020, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 52746,73 грн. та грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 23572,01 грн. Враховуючи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ПАТ «У.П.Е.К.», суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.03.2020 по 17.07.2020 (79 робочих днів), що становить 85790,05 грн.

Не погодившись з рішенням суду генеральний директор АТ «У.П.Е.К.» подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Надані ним розрахункові листи мають невідоме походження, оскільки роздруковані з комп`ютеру та не завірені роботодавцем. Також суд при ухваленні рішення не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформульовану у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні усіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Стягнутий середній заробіток в розмірі 85790,05 грн перевищує суму заборгованості із заробітної плати, яка на дату звернення позивача до суду склала 76318,74 грн. Виникнення заборгованості було пов`язане з різким погіршенням майнового стану відповідача внаслідок введення карантину. Судом взагалі не встановлювався ймовірний розмір пов`язаних з затримкою майнових втрат працівника та інші обставини справи, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах. Роботодавець здійснював всі необхідні і достатні міри по сплаті заборгованості по декілька разів на місяць погашав частинами суму заборгованості. Апелянт наводить розрахунок, згідно якого ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача склав 1237,89 грн., що в 69 разів менше стягнутої судом суми. Також вказує, що суд при винесенні рішення не врахував положення Податкового кодексу України та в резолютивній частині рішення не зазначив, що сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача, визначена без утримання податків та обов`язкових зборів, що призводить до подвійного стягнення з позивача податків і зборів, чим порушуються його права як роботодавця.

Адвокатом Коноваловим Максимом Ігоровичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, яким він просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Вимоги відзиву обґрунтовані тим, що до позову були долучені оригінали розрахункових листів, виданих роботодавцем і завірених його печаткою. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, на яку посилається апелянт, прийнята з огляду на очевидну саме зазначеній справі не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, її характеру, діями позивача і відповідача. Апелянт робить по даній справі розрахунки ймовірних майнових втрат позивача, використовуючи підхід і критерії за справою №761/9584/15-ц, які не відповідають реальним обставинам по даній справі. Так, позивач звернувся до суду майже одразу після звільнення, що свідчить про відсутність з його боку зловживання в будь-яких формах; було введено карантин, і видача кредитів банківськими установами на загальних підставах безробітним не проводилась. Представник позивача надає розрахунок, згідно якого майнові втрати позивача, пов`язані з порушенням відповідачем строку розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, виходячи з реального стану справ в період після звільнення до дати повного погашення заборгованості, складають 339236,78 грн., отже присуджена судом сума в 4 рази менше ніж ймовірні майнові втрати позивача. Вважає, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а саме припущенням є будь-які розрахунки ймовірних втрат позивача. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівнику коштів та не звільняє від відповідальності. Карантин не може бути законною підставою для не розрахунку зі звільненим працівником. Крім того, карантин і його наслідки є набагато важчими саме для позивача, який є єдиним годувальником в сім`ї з малолітньою дитиною і батьком-пенсіонером, ніж для підприємства з багатомільйонними прибутками. Також, заборгованість з оплати праці виникла у відповідача перед позивачем в грудні 2019 року задовго до введення карантину. В позовній заяві було зазначено, що суми які підлягають стягненню зазначені в нарахованому розмірі, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі. Тобто, відповідач зобов`язаний згідно законодавства України виступати податковим агентом та самостійно сплатити податки з розрахованої належної позивачу суми доходу.

25 лютого 2021 року АТ «У.П.Е.К» звернулося до Харківського апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи 25.02.2021 у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника у зв`язку із хворобою.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Генеральний директор АТ «У.П.Е.К» в судове засідання 25.02.2021 року не з`явився, в порушення вищезазначений вимог закону не надав суду доказів хвороби представника АТ « У.П.Е.К» неможливості забезпечити явку у судове засідання іншого представника підпорядкованої йому юридичної особи. Тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання причин неявки апелянта та його представника в судове засідання поважними.

До того ж, Верховний Суд у своїй постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) вказав, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів Харківського апеляційного суду вважає, що клопотання генерального директора АТ « У.П.Е.К» про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, апеляційна скарга АТ « У.П.Е.К» підлягає розгляду за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши й обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено що ОСОБА_1 з 06.12.2019 по 23.03.2020 працював у ПАТ «У.П.Е.К.» на посаді юрисконсульта та був звільнений за угодою сторін 24.03.2020, що підтверджується даними копії трудової книжки ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи (а.с. 8-9).

Відповідно до оригіналів розрахункових листків АТ «У.П.Е.К.» за січень 2020 року ОСОБА_1 за 19 відпрацьованих днів нараховано заробітну плату у розмірі 17507,14 грн., оплата відпустки - 1048,30 грн.; за лютий 2020 року ОСОБА_1 за 20 відпрацьованих днів нараховано заробітну плату у розмірі 24845 грн., оплата відпустки 403,30 грн. (а.с. 10).

Згідно довідки Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» №89/10Р від 07.09.2020 ОСОБА_1 17.07.2020 виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі. Заборгованість відсутня (а.с. 44). Викладене також підтверджується банківською випискою АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2020 (а.с. 38).

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку. Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі №331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі №335/4416/18-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, суд помилково не застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та всупереч засадам розумності і справедливості не вирішив питання про зменшення таких сум.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити зазначений розмір.

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить із того, що: позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2020 року, тобто через місяць після звільнення з роботи; період прострочення погашення заборгованості з виплати належних сум при звільненні становить 79 робочих днів, протягом якого відповідач вживав заходів для її погашення, що підтверджується банківською випискою АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2020; сума невиплачених належних при звільненні сум (76318,74 грн.) є меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки їх виплати при звільненні (86630,85 грн.).

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі заборгованості за такими виплатами 76318,74 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у розмірі 76318,74 грн.

Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Проте у рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року не зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута без урахування податків і зборів.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні. Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. З ПрАТ «У.П.Е.К.» на його користь належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76318,74 грн., яка визначена без урахування податків і зборів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За змістом частин 1,10,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції був сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №N1FDI3902M від 21.04.2020 (а.с. 16).

АТ «У.П.Е.К.» за подачу апеляційної скарги був сплачений судовий збір в розмірі 1261,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3172 від 30.10.2020 (а.с. 71).

З урахуванням часткового задоволення позову (88,96% у відсотковому виразі), понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовом у цій справі підлягають компенсації ПАТ «У.П.Е.К.» у розмірі 747,98 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково (11,04% у відсотковому виразі), понесені АТ «У.П.Е.К.» судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягають компенсації ОСОБА_1 у розмірі 139,24 грн.

Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає за необхідне застосувати взаємозалік, з урахуванням якого з ПАТ «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума в розмірі 608,74 грн. у якості компенсації сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76318 (сімдесят шість тисяч триста вісімнадцять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки, яка визначена без урахування податків і зборів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 608 (шістсот вісім) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді С.С.Кругова

Н.П.Пилипчук