провадження № 22-ц/824/3556/2021
головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 16 квітня 2014 року в розмірі 17 330, 99 грн, з яких: 5 453, 42 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 285, 18 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 240, 91 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 050 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн - штраф (фіксована частина); 801, 48 грн - штраф (процентна складова) посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився із вказаним рішенням суду. Представником АТ КБ «ПриватБанк» - Криловою О.Л. подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вказує на те, що при підписані заяви №б/н від 16 квітня 2014 року відповідач особистим підписом засвідчила, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку складають договір про надання банківських послуг. Тобто з моменту підписання відповідачем вказаної заяви, між банком та відповідачкою був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦПК України - договір приєднання. Зазначає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та Привалах, а також Тарифах не свідчить про не укладення договору. Також вказує на те, що на підставі вказаної заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, вказану картку відповідачка активувала та користувалась, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по рахунку та довідкою про видану кредитну картку. Також вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув кошти, які були фактично використані відповідачем. У доводах апеляційної скарги позивач також указує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитом є сплата відсотків. Відповідно посилається на положення ст. 1048 ЦК України, згідно із якою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надала.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить 17 330, 99 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів узгодження між сторонами умов кредитного договору, зокрема щодо права банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та неустойки у виді пені та штрафу. Також, суд першої інстанції не прийняв як доказ розрахунок заборгованості та виписку по рахунку за договором за період 2014 року - 2019 року оскільки вважав, що такі докази не є належними та допустимими.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції у з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 16 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.

У заяві позичальника від 16 квітня 2014 року процентна ставка не зазначена. Ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником довідку про умови кредитування, яка б підтверджувала, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а відтак укладення кредитного договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 квітня 2014 року, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 є безпідставними, оскільки останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка визначає правильне застосування норм права, що регулюють кредитні правовідносини, які виникли на підставі підписаної між позичальником і банком анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, є постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як убачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач у позові вимог про стягнення договірних відсотків не вказував. Вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків позивач також не заявив.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення з позичальника процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, про які зазначає позивач у доводах апеляційної скарги, оскільки позивач вимог щодо стягнення відсотків у суді першої інстанції взагалі не заявляв, тому вказані відсотки не можуть бути нараховані судом за власною ініціативою.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Про неможливість стягнення на користь банку відсотків, які передбачені ст. 1048 ЦК України, якщо вони не були предметом позову у суді першої інстанції, також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

При цьому, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову АТ КБ "Приватбанк" у задоволенні позову в частині стягнення 5 453,42 грн суми основного боргу та 3 285, 18 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту з підстав їх недоведеності є помилковими, тому оскаржуване рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, суд першої інстанції виходив із недоведеності відкриття на ім`я відповідача рахунку.

Однак, позивачем до позову було надано виписку за договором № б/н станом на 28 липня 2019 року, яка наявна у матеріалах справи (а.с. 85-102).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку.

Таким чином, розмір заборгованості підтверджений випискою по картковому рахунку, яка є належним доказом та не спростована відповідачем, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Із виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відповідачем було витрачено коштів за отриманою карткою на загальну суму 51 889, 34 грн, а внесено на погашення заборгованості 40 938, 02 грн (51 889, 34 грн - 40 938, 02 грн = 10 951, 32 грн). Таким чином, відповідачу на погашення заборгованості потрібно було внести ще 10 951, 32 грн.

З огляду на те, що анкета-заява від 16 квітня 2014 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та пені, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.

Разом з тим, із позовної заяви вбачається, що банк просив стягнути із відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 453, 42 грн та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 3 285, 18 грн, що в загальній сумі становить 8 738, 60 грн.

Отже, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту в межах заявлених позовних вимог, а саме у розмірі 8 738, 60 грн.

Не можна також погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що анкета-заява містить відомості, які свідчать про відмову відповідача на отримання кредитного ліміту з тих підстав, що в графі "бажаний кредитний ліміт картки" стоїть відмітка "0", оскільки відмова від визначення ліміту не свідчить про відмову від кредиту взагалі (без будь-якого ліміту). При цьому, у цьому ж розділі анкети-заяви відмічено про виявлення бажання отримати кредитну картку "універсальна".

В решті доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги судовий збір (1921+2881,50=4802,50 грн) пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 50 % від заявленої суми, що складає 2401 грн 25 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 5 453, 42 грн заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 3 285, 18 грн скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, рахунок № НОМЕР_2 ) суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 453 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн 42 коп. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 3 285 (три тисячі двісті вісімдесят п`ять) грн 18 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, рахунок № НОМЕР_2 ) 2401 (дві тисячі чотириста одну) грн 50 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК. П. Приходько
С.О. Журба