справа № 759/7587/20 головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», поданою представником- Цвєтковою Катериною Володимирівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк» або Банк) про стягнення коштів, просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 15 609 605,00 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок невиконання АТ «ПроКредит Банк» умов укладеного з ним договору банківського рахунку та відмови банку виконати його розпорядження щодо здійснення видаткової операції і порушення його прав як споживача банківських послуг йому було заподіяно втрат (реальних збитків) в розмірі 15 609 605,00 грн. Такі збитки виникли у зв`язку з порушеннями відповідачем умов договору та перебувають у причинному зв`язку з цими порушеннями. Обставини порушення відповідачем умов договору позивач обгрунтовує, зокрема, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 за його позовом до АТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, який було мотивовано, зокрема нормами статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» і статтями 22, 611, 1073 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів - задоволеночастково. Стягнуто з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15 600 000,00 гривень. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 10 520,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,через представника - Цвєткову Катерину Володимирівну подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначає, що відсутній склад цивільного правопорушення у діях відповідача та, відповідно, підстави для настання цивільно-правової відповідальності. Вказує, що позивачу взагалі не було завдано збитків. Відповідач не несе відповідальність за зобов`язаннями позивача перед третіми особами. Кошти, які підлягають сплаті позивачем, як боржником перед ОСОБА_2 не є збитками у розумінні положень ст. 22 ЦК України та 255 ГК України. Між збитками і діями банку відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Вважає посилання ОСОБА_1 на норми Господарського кодексу України безпідставними, оскільки між позивачем і банком господарська діяльність не здійснюється.

Зазначає, що відповідач не мав можливості виконати зобов`язання та перерахувати позивачу належні йому кошти у зв`язку із неповідомленням ОСОБА_1 реквізитів іншого банку. На думку апелянта, вимоги позивача про стягнення коштів не відповідають принципу пропорційності, а позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

12 липня 2021 року до суду надійшли доповнення до апеляційної скарги Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»,подані представником - Цвєтковою Катериною Володимирівною, згідно яких підтримує доводи апеляційної скарги та додатково зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність складу цивільного правопорушення у діях Банку, неправильно застосував норми матеріального права, помилково вважав встановленими обставини, які не мають преюдиційної сили.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28 вересня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий адвокатом - Гречко Д.В., згідно якого позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позові вказує, що матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, порушення норм чинного законодавства, неправомірна поведінка та вина. Відмова банку у видачі коштів стала причиною невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 .. Твердження апелянта про порушення судом норм процесуального та матеріального права позивач вважає необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Вважає неможливим застосування висновків Верховного Суду наведених у апеляційній скарзі, оскільки справи є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

15 листопада 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»,подані представником - Майструком В.І. , згідно яких зазначає, що відзив позивача на апеляційну скаргу подано з порушенням процесуального строку. Крім того, він відтворює позицію позивача у позовній заяві та не спростовує доводів апеляційної скарги. Законність дій Банку щодо відмови у видачі коштів ОСОБА_1 вже було предметом судового розгляду. Понесенні збитки є наслідком невиконання зобов`язань позивачем, а не підтверджує протиправну поведінку банку. Вважає, що позивачем не доведено понесення збитків.

В судовому засіданні представник Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»,- Перцова Олена Ігорівна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності сторони позивача колегія суддів бере до уваги наступне.

З матеріалів справи вбачається, що справу було призначено до розгляду на 15 листопада 2021 року на 12 год. 45 хв. Того ж дня від представника позвача Гречко Д.В. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану здоров`я (без підтверджуючих документів), яке, з метою уникнення порушення права особи на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя було задоволено і розгляд справи відкладено на 13 грудня 2021 року на 12год. 00 хв..

13 грудня 2021 року у судовому засіданні новим представником позивача ОСОБА_4 було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для можливості ознайомлення з матеріалами справи. Дане клопотання апеляційним судом було, також, задоволено і відкладено розгляд справи на 20 грудня 2021 року на 11 год. 00 хв. При цьому, представнику позивача було роз`яснено про недопустимість зловживання своїми процесуальними правами та уникнення вчинення дій, які призводять до затягування розгляду справи.

Натомість, 20 грудня 2021 року до апеляційного суду надійшло чергове клопотання сторони позивача (представник ОСОБА_4 ) про відкладення розгляду справи у зв »язку з незадовільним станом здоров`я, про що надано довідку від 14.12 2021 року. Проте, належних та допустимих доказів, які підтверджують неможливість прибуття представника позивача у судове засідання у зв`язку з хворобою станом на час розгляду справи (20.12.2021) суду не надано.

Чергове клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів розцінює як зловживання процесуальними правами, та з метою забезпечення прав інших учасників справи на своєчасний судовий розгляд у розумні строки, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторони позивача.

При цьому, апеляційним судом було створено учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи, крім того, шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, надано сторонам строк для подачі відзиву, заперечень на відзив, письмових пояснень.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що сторона позивача скористалася своїми процесуальними правами, знайомилася з матеріалами справи, подала до суду відзив.

Враховуючи вищезазначене, а також, те, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц), колегія суддів вважає, що у даному випадку розгляд справи за відсутності сторони позивача не є порушенням її прав на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, стягнення коштів та пені, 16.05.2015 року позивач шляхом підписання заяви про приєднання/підтвердження приєднання до Генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в Публічному акціонерному товаристві «ПроКредит Банк» (в редакції, затвердженою наказом Голови Правлення АТ «ПроКредит Банк» № 146 від 22.05.2015 року) акцептував/підтвердив акцептування публічної пропозиції вказаного банку на укладення зазначеного Генерального договору, чим приєднався до його умов, як клієнт.

16.05.2015 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено дві додаткові угоди до Генерального договору щодо надання послуги з відкриття та обслуговування поточних і карткових рахунків, за якими відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та картковий рахунок № НОМЕР_2 , в національній валюті - гривні.

Станом на 22.08.2017 року на банківському рахунку ОСОБА_1 обліковувалися грошові кошти в розмірі 1 304 405,17 грн.

22.08.2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн., яка була прийнята Банком.

У зв`язку із застосуванням Банком передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банком було здійснено фактичне зупинення видаткової фінансової операції позивача для проведення фінансового моніторингу, в період з 23.08.2017 року по 29.08.2017 року, проте в подальшому цю операцію відновлено не було, банківську послугу не здійснено. Банк свої зобов`язання не виконав і грошові кошти позивачу не видав, а в подальшому повідомив про припинення відносин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 задоволено позовні вимоги та стягнуто з Банка на користь позивача 1 300 000,00 грн. (основне договірне зобов`язання), суму в розмірі 4 407 000,00 грн. - пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29.08.2017 року по 20.12.2017 року та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн., а всього 5 715 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року було залишено без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року та визначено, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 759/14190/17.

29.07.2019року АТ «ПроКредит Банк» в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» виконав своє грошове зобов`язання за Генеральним договором і додатковими угодами до нього від 16.06.2015, необхідність виконання якого підтверджено судовими рішеннями у справі № 759/14190/17.

Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» () на даний час перейменоване в Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (), яке є його правонаступником.

03.08.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до положень ст.ст. 512-519 ЦК України було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір цесії), за яким ОСОБА_2 як Первісний кредитор відступив, а ОСОБА_1 як Новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і став кредитором за низкою договорів, де боржником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Південне сяйво». Всього ОСОБА_1 було передано право вимоги до боржника на загальну суму 21 709 748,91грн.; вимоги забезпечені іпотекою та іншим. Одночасно із підписанням цього Договору цесії ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 як Новому кредитору у відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України всі документи, що засвідчували права, які передавалися.

Пунктом 4.1 Договору цесії передбачено, що за відступлення права вимоги відповідач сплачує на користь позивача суму в розмірі 21 709 748,91грн., в наступному порядку: частку в розмірі 1 300 000,00грн. відповідач-2 сплачує позивачу готівкою до 06.09.2017 року (пп. 4.1.1 п. 4.1 Договору цесії), а решта оплати в розмірі 20 409 748,91 гривень (21 709 748,91 - 1 300 000,00) здійснюється відповідачем у безготівковому порядку протягом 20 днів після фактичного стягнення ним з боржника суми в розмірі 21 709 748,91грн. (пп. 4.1.2 п. 4.1 Договору цесії).

Договором цесії також була передбачена неустойка (штраф) на забезпечення виконання зобов`язань Нового кредитора за ним і встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Новим кредитором своїх зобов`язань за цим Договором цесії щодо сплати Первісному кредитору визначеної підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього договору частини суми винагороди - тобто 1 300 000,00грн., Новий кредитор сплачує штраф в розмірі 500 (п`ятсот) % від суми такої невиплаченої винагороди (залишку невиплаченої винагороди). Під неналежним виконанням при цьому Сторони розуміють як неповну сплату вказаної частини суми винагороди, так і порушення визначеного підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього Договору цесії графіку розрахунків на строк більш як 3 (три) дні. (абз. 1, 2 п. 3.2 Договору цесії).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач мав до 06.09.2017 року сплатити на користь свого контрагента ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 1 300 000,00 грн.

25.03.2019 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор, Сторона-1) та ОСОБА_1 (новий кредитор, Сторона-2) було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору цесії. За цією угодою ОСОБА_1 взяв на себе новий додатковий обов`язок сплатити борг в розмірі 1 300 000,00 грн. до 30.05.2019 року.

Сторони домовилися, що у випадку недотримання Стороною-2 такого нового терміну сплати боргу (невиконання або неналежне виконання зобов`язання), останній сплачує штраф в розмірі 700% від несплаченої суми (п. 2 Додаткової угоди № 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, з останнього стягнуто 1 300 000,00 грн. - сума грошових зобов`язань за договором, 6 500 000,00 грн. - штраф та судовий збір в розмірі 9 605,00 грн., а всього 7 809 605,00 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки, з останнього стягнуто 9 100 000 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання по Додатковій угоді № 1.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення третейського суду відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, виходив з того, що внаслідок відмови Банку у виконанні розпорядження ОСОБА_1 щодо видачі 1 300 000,00 грн., необхідних для сплати ОСОБА_2 за Договором цесії і неповернення їх Банком до 29.07.2019 року, позивач ОСОБА_1 об`єктивно був позбавлений можливості до 06.09.2017 року виконати свій обов`язок за вказаним договором (п. 5.5) і відповідних грошових коштів ОСОБА_2 не сплатив. Цивільне правопорушення з боку відповідача призвело до негативних для позивача правових наслідків - порушення ним грошового зобов`язання за Договором цесії та стягнення з нього штрафу в розмірі 6 500 000,00 грн.

Суд вбачав причинний зв`язок протиправної поведінки відповідача у вигляді неповернення позивачу з його поточного рахунку коштів в розмірі 1 300 000,00 грн. протягом періоду з 29.08.2017 року по 29.07.2019 року із негативними наслідками невиконання до 30.05.2019 року позивачем своїх грошових зобов`язань за Додатковою угодою № 1 від 25.03.2019 року перед ОСОБА_2 у вигляді сплати штрафу у вигляді 9 100 000,00 грн.

Штрафи в розмірі 6 500 000,00 грн. та 9 100 000,00 грн., а всього - 15 600 000,00 грн., стягнуті з позивача на користь його контрагента ОСОБА_2 , на думку суду першої інстанції, є негативним (шкідливим) для позивача результатом, як наслідком протиправної поведінки відповідача АТ «ПроКредит Банк». А отже, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено наявність збитків та безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і збитками.

Що ж стосується судового збору в розмірі 9 605,00 грн., стягнутого з ОСОБА_1 відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19, то такий судовий збір, на думку суду першої інстанції, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування таких судових витрат регламентується виключно ЦПК України.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з банку грошових коштів у розмірі 15 609 605,00 грн., позивач обргунтовував підстави для стягнення ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 3 статті 22 ЦК України визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі

є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Частиною першою статті 1166 ЦК України, визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести:

- неправомірність поведінки (дії чи бездіяльність) особи, тобто протиправну поведінку боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання;

- наявністьшкоди (збитки - це грошове вираження шкоди);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Таким чином, підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

При цьому встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 511 ЦК України збов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

З досліджених апеляційним судом обставин справи не вбачається прямий зв`язок між блокуванням грошових коштів і сумою збитків саме у розмірі 15 609 605,00 грн, яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладених між ними договорів.

При цьому, відповідальність у вигляді нарахування штрафних санкцій внаслідок невиконання зобов`язань за договором несе сторона позивача - новий кредитор, а розмір цих санкцій сторони визначають самостійно, керуючись принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України). Ризики від несвоєчасного виконання сплати коштів для первісного кредитора закладається в договорі у вигляді відповідальності нового кредитора - на розсуд сторін. Виконання умов договору, у т.ч. і сплата штрафних санкцій новим кредитором обумовлена волевиявленням первісного кредитора, адже вимагати сплати санкцій є його правом, а не обов`язком. Банк, не був і не повинен бути обізнаним про те, що первісний кредитор ОСОБА_2 , скористається передбаченим договором і законом правом стягнення штрафних санкції.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, задоволено позовні вимоги та стягнуто з Банка на користь позивача 1 300 000,00 грн. (основне договірне зобов`язання), суму в розмірі 4 407 000,00 грн. - пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29.08.2017 року по 20.12.2017 року та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн., а всього 5 715 000,00 грн.

29.07.2019року АТ «ПроКредит Банк» в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» виконав своє грошове зобов`язання за Генеральним договором і додатковими угодами до нього від 16.06.2015.

Згідно із ч. 8, 10 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкти первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноважений орган є відповідальними за дотримання видів та умов застосування санкцій, що передбачені у вищезазначеному переліку.

Зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 - 3, 5 цієї статті, частини 3 статті 23 цього Закону не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу та його посадових осіб за порушення умов відповідних правочинів.

Отже, зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 - 3, 5 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності банка у вигляді збитків за правочином його клієнта з третіми особами.

Тобто, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, доводи позивача про те, що рішенням суду була встановлена протиправна поведінка відповідача щодо блокування коштів на рахунку позивача, тому існує причинний зв`язок між порушенням його права та збитками від такого порушення, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки штрафні санкції були нараховані позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не є, при цьому позивачем було самостійно обрано такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання, тому витрати, понесені позивачем на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19 та рішення Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апелянта про те, що факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору цесії та Додаткової угоди №1, що обумовило обов`язок ОСОБА_1 сплатити штрафні санкції не пов`язане з договірними зобов`язаннями позивача із АТ «ПроКредит Банк» та не створює зобов`язань для відповідача, як третьої особи, а отже, відповідач не несе відповідальність за зобов`язання позивача перед третіми особами, оскільки ОСОБА_1 самостійно обрано спосіб виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 , строк їх виконання та розмір штрафних санкцій є цілком обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Судом апеляційної інстанції не встановлено прямого зв`язку між діями банку і сумою збитків у визначеному позивачем розмірі, яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не був. При цьому позивачем самостійно обрано такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання, а отже, витрати, понесені позивачем на виконання рішення не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року по справі 201/3827/16-ц, яка, на думку апеляційного суду підлягає застосуванню у даній справі, оскільки стосується тотожних правовідносин, що виникли між сторонами.

Посилання позивача, викладені у відзиві не спростовують доводів апеляційної скарги та можливість застосування даних правових висновків Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність причинного зв`язку між діями банку та неможливістю позивача виконати свої зобов`язання, який є необхідною умовою для настання цивільно-правової відповідальності.

Крім того, колегія суддів критично оцінює висновок суду першої інстанції про наявність вини відповідача, що підтверджується постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, де зазначено, що банк і не мав наміру виконувати договірні зобов`язання, про що свідчить подання ним апеляційної та касаційної скарг, оскільки вчинення таких дій є процесуальним правом відповідача, як сторони у справі, і не може розцінюватися, на думку колегії суддів, як безумовний доказ наявності вини у діях відповідача.

Верховний Суд у зазначеній постанові погодився з висновками суду першої інстанції про те, що невиконання договірних зобов`язань банком є підставою для застосування положення про неустойку, яка була стягнута на користь позивача. Натомість, вказаним судовим рішення не підтверджується наявність вини відповідача у завданні збитків позивачу внаслідок відмови виконати розпорядження про виплату готівкових коштів.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року по справі № 759/14190/17 було зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження і лише після ухвалення Верховним Судом постанови від 26 червня 2019 року приватний виконавець поновив виконання рішення суду, а відповідач виконав судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу цивільно-правового правопорушення, що виключає можливість задоволення позовних вимог та стягнення збитків.

Позовні вимоги є необґрунтованими належними та допустимими доказами, а отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є незаконним та безпідставним.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду про задоволення позову не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального і процесуальногоправа, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову, тому судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 780,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»,поданупредставником - Цвєтковою Катериною Володимирівною - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судовий збір в розмірі 15 780,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура