ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/4027/20

провадження №22-ц/818/6175/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року, постановлене у складі судді Шишкіна О.В.

установив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 довічно аліментів на своє утримання у розмірі 3000 гривень щомісячно.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є її донькою. На час подання позову до суду позивачка мешкає та зареєстрована в квартирі разом з відповідачкою. Стосунки між сторонами у справі погані. Відповідачка не надає матері допомогу, яку остання гостро потребує після того, як у липні 2019 року попала у дорожньо-транспортну пригоду. Позивачка вимушена звертатись до сторонніх осіб для того щоб купувати ліки, оскільки пенсії, яку вона отримує не вистачає. Відповідачка працює неофіційно, має дохід, але позивачці добровільно допомоги не надає.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішення суду мотивовано тим що,відповідно до вимог закону відповідачка зобов`язана утримувати свою непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги. Відсутність у відповідачки можливості надавати матеріальну допомогу не звільняє її від виконання вищезазначеного обов`язку.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року, залишено без задоволення.

Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим що, судом, в порушення ст. 376 ЦПК України, справу розглянуто без належного повідомлення відповідача. Так, в позовній заяві правильно зазначено адресу відповідача, тож суд мав можливість повідомити його про розгляд справи, також судом не оголошувався відповідач в розшук відповідно до ст. 132 ЦПК України. В матеріалах справи відсутня заява про те, що відповідач не заперечує про винесення заочного рішення, чим порушено вимогу ст. 280 ЦПК. Зауважує, що позивач зловживає правами, та шляхом подання позовної заяви намагається отримати подвійне утримання. Зазначає, що позивач не проживає з нею в одній квартирі з 23.09.2020, до цього часу матір перебувала на повному утриманні відповідача, також в період коли нею було подано вказану позовну заяву, вона свідомо замовчувала факт подання позову. Відповідачем було придбано за власні кошти квартиру для позивачки та оформлено право власності на зазначену квартиру позивачку. Відповідно до вимог закону сам факт непрацездатності особи не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, а позивачкою не було доведено факту того, що вона потребує такого утримання. Позивачка надала докази щодо розміру її пенсії датовані 2019 роком, хоча на момент вирішення справи, прожитковий мінімум для не працездатних осіб неодноразово збільшувався, відповідно і пенсія зросла, також судом не враховано той факт, що позивачка продала квартиру, яку їй купила відповідачка та купила нову. Тож судом не було встановлено потреби позивача в матеріальній допомозі та позивачем не надано належних доказів розміру призначених аліментів.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві посилається на те, що відповідачем не надано доказів які б свідчили про наявність підстав звільнення від обов`язку з утримання матері. Відповідачкою не надано доказів свого майнового статусу, отже відповідно до ст. 172, 202 СК відповідачка зобов`язана утримувати свою непрацездатну матір, яка потребує допомоги. Тому суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд уважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню..

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

ОСОБА_4 , чоловік позивача та батько відповідача, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 20.02.2020. (а.с. 6).

Згідно копії довідки про склад сім`ї від 20.02.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 07.07.2014 року ОСОБА_1 є пенсіонеркою (а.с. 17).

З листа Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області від 14.01.2020 № ГУ-100011356, вбачається, що загальний розмір пенсії ОСОБА_1 станом на 01.12.2019 рік складав 3428 грн 01 коп. (а.с. 15).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_5 з 21.03.2013 вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та знята з реєстрації за вищезазначеним місцем проживання 21.09.2020. З 16.11.2020 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 57 зворотня сторона).

Згідно відомостям єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_5 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця з 01.10.2020 з власного рішення ( а.с. 59).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.08.2021 ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 ( а.с. 62).

Як вбачається з копії договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_4 , укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , остання продала вищезазначену квартиру за 705 000 грн. 23.09.2020.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 172 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

З огляду на вищевикладене при ухваленні рішення суд правильно зазначив, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків необхідно враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Разом з тим судова колегія не може погодитися з висновком суду про те, що майновий стан дітей не впливає на розмір аліментів.

Згідно зі статтею 205 СК України, вирішуючи вказаний спір, суд має враховувати матеріальний стан сторін, тому суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права.

Висновки суду першої інстанції про наявну у відповідачки можливість надавати матері утримання у розмірі 3000 грн не ґрунтуються на належних і допустимих доказах у справі. Суд їх дійшов без урахування підстав позову, норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 , як на підставу позову про стягнення аліментів на її утримання з повнолітньої дочки ОСОБА_2 , посилається на необхідність лікування після дорожньо-транспортної пригоди, в яку вона потрапила у липні 2019 року, після чого змушена переміщатися на милицях та є обмеженою в доступі до аптек та магазинів, не має матеріальної можливості купувати собі ліки. Однак, в матеріалах справи не міститься жодних доказів, того що позивачка має необхідність в лікуванні, не надано жодних довідок, або виписок з історії хвороби, наявності інвалідності.

Крім того, судом першої інстанції при встановленні розміру аліментів на утримання позивачки не враховано розмір пенсії останньої.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 в 2019 році отримувала пенсію в розмірі 3 428 грн. 01 коп.

Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановлені рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

З огляду на наведене, розмір пенсії позивачки значно більше за прожитковий мінімум в 2019 році.

Тому, судова колегія, з урахуванням матеріального стану позивачки, її похилого віку, розміру пенсії, потреби в матеріальній допомозі, матеріального стану відповідачки, уважає обґрунтованим стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 в розмірі 500 грн.

Доводи апелента, щодо не можливості взагалі сплачувати позивачці аліменти, у зв`язку з тим, що відповідач з 01.10.2020 припинила підприємницьку діяльність, та не має доходу, є безробітною, судова колегія відхиляє, оскільки, підставами звільнення її від обов`язку утримувати матір відповідно до ч.1 ст. 204 СК України є ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, належних доказів чого суду не надано.

Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом при ухваленні заочного рішення норм процесуального права, а саме розгляд справи 11.06.2021 року за відсутності відповідачки щодо якої відсутні дані про її належне повідомлення про час та місце судового розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України визначено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як убачається в матеріалах справи не має відомостей про повідомлення відповідачки ОСОБА_2 стосовно розгляду справи № 638/4026/20, призначеного на 11.06.2021 на 09:40 год.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких підстав, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову ОСОБА_1 частково та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання позивачки в розмірі 500 грн.

Відповідно до ч.ч. 1,10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив 1362 грн. 00 коп. судового збору. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, апеляційна скарга відповідача задоволена на 83% 1046 грн. 63 коп. судового збору підлягають компенсації ОСОБА_2 за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року змінити в частині розміру аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (п`ятсот) грн щомісячно, починаючи з 19 березня 2020 року.

Судовий збір в сумі 1046 грн. 63 коп. компенсувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук