532/2315/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Макарчука С.М.

з участю секретаря судових засідань Колінько О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 532/2315/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 18 грудня 2020 року звернулася до суду з даним позовом в якому зазначає, що згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року вона є власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за даною адресою. В даному будинку з 10.01.2014 року зареєстрований попередній власник цього домоволодіння - відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в даному будинку не проживає з 04.03.2020 року, оскільки продав мені цей будинок та земельну ділянку. Комунальні платежі він не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку немає. З метою усунення перешкод у здійсненні її права в користуванні та розпорядження даним домоволодінням та земельною ділянкою, просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим майном шляхом його зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її позовом до ОСОБА_2 у її відсутність, прохає позов задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.29,36).

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не надав відзив на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань по суті позову чи з процесуальних питань не надавав.

Відповідно до статей 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи 04 березня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Кобеляцького нотаріального округу Полтавської області Русняк Л.І., реєстр № 166, придбала у власність у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв.м., що розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,2093 га, кадастровий номер: :01:001:0266 (а.с.4-11).

04 березня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Кобеляцького нотаріального округу Полтавської області Русняк Л.І., реєстр № 167, придбала у власність у ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,2093 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер: :01:001:0266 (а.с.4-11).

Відповідно до довідок Кунівської сільської ради Полтавської області № 02-24/550 від 16.12.2020 та № 02-22/481 від 28.12.2020 вбачається, що у зазначеному домоволодінні з 10.01.2014 значиться зареєстрованим ОСОБА_2 , який не являється власником цього будинку чи членом сім`ї власника (а.с.16, 20).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Положеннями статті 16 ЦК України унормовано, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані позивачем докази, виходячи з того, що позивач є одноосібним власником спірної однокімнатної квартири, а відповідач з березня 2020 року у спірному будинку не проживає, жодних угод між сторонами щодо порядку користування ним укладено не було, то реєстрація останнього створює позивачці перешкоди у користуванні житлом, яка як власник має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначене є підставою для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування спірним житловим приміщенням, чим не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначене відповідає правовими висновками, що містяться в постанові справа ВС КЦС від 29.07.2020 у справі № 345/1241/19 (провадження № 61-20383св19).

Враховуючи зміст спірних правовідносин, а саме, що вони стосуються вимог про захист порушених прав на жиле приміщення (будинок з господарськими побудовами) від осіб, які не є і не були членами сім`ї позивача, то до застосування підлягають положення статей цивільного законодавства (статтями 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного Кодексу України), а не житлового (статтями 116, 150, 156 Житлового Кодексу УРСР, у поєднанні з статтею 64 Житлового Кодексу УРСР).

При цьому суд відзначає, що предметом даного позову не є виселення відповідача з підстав, передбачених Житловим кодексом України, а усунення права користування належним позивачці на праві власності житловим будинком. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, коли ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому значиться зареєстрованим попередній власник відповідач ОСОБА_2 , останній з 04 березня 2020 року, тобто з часу продажу будинку, не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, особистих речей в будинку немає, що створює для позивачки перешкоди у здійсненні користування та розпорядження цим майном, самостійно не знявся з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника житлового будинку, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду.

Оскільки сторонами не заявлені вимоги щодо розподілу між ними судових витрат, то їх розподіл відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 81, 141, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального Кодексу України, статтями 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного Кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_2 з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 .

Направити відповідачеві копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Кобеляцький районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12 березня 2021 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя