Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа №644/3002/18

провадження № 61-20445св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Пересічанська Яна Володимирівна,

стягувач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Бровченка І. О., Бурлаки І. В., в цивільній справі за поданням головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Пересічанської Я. В. про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, не зареєстрованого за ним на праві власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

У травні 2018 року головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Пересічанська Я. В. звернулася до суду з поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому порядку.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначала, що на примусовому виконанні в Міжрайонному ВДВС в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2033/2-151/11 від 17 липня 2012 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 360 919,97 грн.

05 січня 2018 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

На підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О. Д., ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 ).

Головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Пересічанська Я. В. просила суд: вирішити питання про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 02 липня 2008 року, але не зареєстрована у встановленому порядку, для примусового виконання виконавчого листа № 2033/2-151/11 від 17 липня 2012 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року у задоволенні подання головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Пересічанської Я. В. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , що виключає таке нерухоме майно з кола об`єктів, на яке може бути звернуто стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким подання головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області Пересічанської Я. В. про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, не зареєстроване ним на праві власності, задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , але не зареєстрована у встановленому законом порядку, для примусового виконання виконавчого листа № 2033/2-151/11 від 17 липня 2012 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Подання головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Пересічанської Я. В. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому порядку, задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , але не зареєстрована у встановленому законом порядку, з метою примусового виконання виконавчого листа № 2033/2-151/11 від 17 липня 2012 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова.

Задовольняючи подання державного виконавця суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яке не зареєстрував у встановленому законом порядку, що унеможливило державного виконавця звернути стягнення на заставне нерухоме майно в загальному порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».Окрім того, АКІБ «УкрСиббанк» має пріоритетне (переважне) право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими обтяжувачами. Зміна у виконавчому провадженні державного виконавця на приватного не є правовою підставою для відмови у задоволенні вищезазначеного клопотання.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її рух у суді касаційної інстанції

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано з Орджонікідзевського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи №644/3002/18.

У грудні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року зупинено дію постанови Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просив суд оскаржувану постанову скасувати та закрити провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутні правові підстави для задоволення вказаного подання, оскільки у даному виконавчому провадженні, у якому з зазначеному поданням звертався державний виконавець, на підставі п 1 ч 1 ст 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист та припинено чинність арешту майна боржника, скасовано всі заходи примусового виконання рішення.

Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д. В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 20 серпня 2019 року № 59854994.

Оскільки передача виконавчого провадження від одного державного виконавця до приватного виконавця не здійснювалася, тому на час розгляду справи був відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі.

Приватний виконавець не позбавлений можливості окремо звернутися до суду з відповідним поданням.

Окрім того, нерухоме майно на яке просить звернути стягнення державний виконавець не належить на праві власності ОСОБА_1 , а належить ОСОБА_2 , тому задоволення вказаного подання призведе до порушення прав власника спірного нерухомого майна - ОСОБА_2 .

Також судами не було надано належної оцінки тому, що звертати стягнення на спірне нерухоме майно не можна оскільки на нього 18 липня 2008 року старшим слідчим СУ УМВС України в Харківській області Недвиженко О. А. накладено арешт.

Доводи інших учасників справи

Відзив АТ «УкрСиббанк» на касаційну скаргу мотивовано тим, що виконавче провадження не було закрито, оскільки було стягувачем передано на примусове виконання приватному виконавцю. За таких обставин подання підлягає задоволення, оскільки рішення суду не виконано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 02 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуєвою О. Д. та зареєстрований у реєстрі за номером 7217 (далі - договір купівлі-продажу) (а.с. 9).

Також 02 липня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0, між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуєвою О. Д. та зареєстрований у реєстрі за номером 7218.

Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1 (далі - іпотечний договір).

Відповідно до п. 1.1. іпотечного договору предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2008 року на виконання вищезазначеного іпотечного договору, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О. Д. накладена заборона відчуження квартири АДРЕСА_3 (а.с. 7, 10, 11,19).

Згідно з наданим представником ОСОБА_1 витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі постанови старшого слідчого Управління УМВСУ Слідчого управління в Харківській області Недвиженка О. А. від 18 липня 2008 року на усе нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , було накладено арешт, зареєстрований 12 вересня 2008 року (а.с. 240).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 2033/2-151/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 360 919,97 грн.

Фрунзенським районним судом м. Харкова у справі № 2033/2-151/11 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 360 919,97 грн (а.с. 6).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року (а.с. 19).

З вказаної інформаційної довідки вбачається, що ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу та іпотечного договору не зареєстрував у встановленому законом порядку предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 . За даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2

05 січня 2018 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Пересічанською Я. В. було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 5).

06 серпня 2019 року постановою державного виконавця на підставі заяви стягувача відповідно до п 1 ч 1 ст 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист № 2033/2-151/11 від 17 липня 2012 року. Вказаною постановою також було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання судового рішення ( а.с. 224).

20 серпня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д. В. відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа № 2033/2-151/11, виданого 17 липня 2012 року (а.с. 239)

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , однак право власності не зареєстрував у встановленому законом порядку, що унеможливило державного виконавця звернути стягнення на заставне нерухоме майно в загальному порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».Окрім того, АКІБ «УкрСиббанк» має пріоритетне (переважне) право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими обтяжувачами. Зміна у виконавчому провадженні державного виконавця на приватного не є правовою підставою для відмови у задоволенні вищезазначеного подання.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Щодо доводів касаційної скарги відносно наявності підстав для відмови у задоволенні подання з підстав повернення державним виконавцем виконавчого листа стягувачеві.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний перегляд здійснюється судом станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Так, на момент постановлення ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 18 травня 2018 року виконавчий лист перебував на виконанні у державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби в Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанської Я. В., і лише під час перегляду справи судом апеляційної інстанції державним виконавцем було винесенно постанову від 06 серпня 2019 року про повернення виконавчого листа стягувачеві.

Таким чином, факти які були підставою для задоволення подання у суді апеляційної інстанції, існували на момент розгляду справи судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції прийшов до правильного висновку відносно того, що повернення державним виконавцем виконавчого листа стягувачеві та скасування заходів примусового виконання від 06 серпня 2019 року, тобто під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, не може бути самостійною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги відносно того, що нерухоме майно, на яке просить звернути стягнення державний виконавець, не належить на праві власності ОСОБА_1 , а належить ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України (в редакції станом на 02 липня 2008 року) встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції станом на 02 липня 2008 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

За положеннями частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, в редакції станом на 02 липня 2008 року, саме нотаріусами посвідчувалися правочини (договори, заповіти, довіреності та інші).

Наведені норми матеріального права свідчать про те, що перехід права власності на нерухоме майно, за часом укладення договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2008 року, визначався саме нотаріальним посвідченням та моментом державної реєстрації договору, які вчинялися нотаріусами під час укладення правочинів.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

Судами не було встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 02 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О. Д., є недійсним.

Таким чином, за вказаним договором купівлі-продажу відбувся перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 , до покупця ОСОБА_1 , проте останній не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру у встановленому порядку.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2020 року у справі № 668/14884/15-ц.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що квартира АДРЕСА_1 ,належить на праві власності ОСОБА_1 , але не зареєстрована у встановленому порядку.

Саме лише зазначення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником спірної квартири ОСОБА_2 не спростовує наявності права власності на спірну квартиру у ОСОБА_1 .

Окрім того, ОСОБА_2 не позбавлений можливості самостійно захистити свої права.

Матеріали справи не містять даних про представництво ОСОБА_1 інтересів ОСОБА_2 у суді касаційної інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відносно того, що звертати стягнення на спірне нерухоме майно не можна, оскільки на нього 18 липня 2008 року старшим слідчим СУ УМВС України в Харківській області Недвиженко О. А. було накладено арешт з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2008 року на виконання вищезазначеного іпотечного договору, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. накладена заборона відчуження спірної квартири.

Згодом, на підставі постанови старшого СУ УМВСУ в Харківській області Недвиженка О. А. від 18 липня 2008 року на усе нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , було накладено арешт.

Вказаний арешт було накладено в рамках кримінального провадження, порушеного за ст 115 Кримінального кодексу України, з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Усі наступні обтяження майна, що є предметом іпотеки, мають наступні черги задоволення вимог, після первісного іпотекодержателя, та не можуть бути перешкодою для задоволення вимог первісного іпотекодержателя.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що АКІБ «УкрСиббанк» має пріоритетне (переважне) право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки перед іншими обтяжувачами, а наявність арешту на спірній квартирі, накладеного поставною слідчого, не є підставою для відмови у задоволенні подання.

Враховуючи вищевикладене, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи те, що висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України (у редакції станом на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст ст 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров