Справа № 203/1551/21
Провадження № 2/0203/846/2021
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Погрібному О.Ю.,

заочно розглянувши у спрощеному порядку у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в залі суду цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив цей неґаторний позов на предмет захисту його ущемлених законних інтересів з усуненням перешкод в реалізації майнових прав та обмежень у здійсненні правомочностей власника квартири будинку на АДРЕСА_1 , пов`язаних з накладенням на неї арешту у закінченому виконавчому провадженні, матеріали якого знищені за плином строку зберігання, з підстав задавненості виконавчого листа про стягнення суми на користь ПрАТ «ВФ Україна», який вже не підлягає виконанню.

Відповідачі свій відзив не подавали, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли.

Інші заяви по суті справи від учасників справи також не надходили.

З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 01 червня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з призначенням судового розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом учасників справи без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином.

В судове засідання позивач не прибув, від його представника надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність з підтриманням позову у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, у зв`язку з чим просили зняти накладений державним виконавцем арешт.

Інші учасники справи також не з`явилися, своїх представників до суду не направили, про розгляд справи в їх відсутність не клопотали та про причини неявки не повідомили, на підставі чого за письмової згоди на те позивача відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України суд ухвалив це заочне рішення.

Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин.

16 травня 2019 року позивач ОСОБА_2 успадкував після ОСОБА_3 трикімнатну квартиру жилою площею 47,3 м2 у складі з допоміжними приміщеннями 1-коридору, 5-кухні, 6-туалету, 7-ванної, І-лоджії загальною площею 69,1 м2 в будинку на АДРЕСА_1 , про що державним нотаріусом на бланку № 270318 в серії НОВ видане 02.11.2019 свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Як видно з листів №№ 13.5-34/9452/15 від 04.03.2020 і 17.5-34/11743/15 від 03.04.2020, Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на звернення позивача відповів про відсутність в автоматизованій системі виконавчих проваджень відомостей про завершення виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно за постановою державного виконавця ВДВС Кіровського районного у м. Дніпропетровську управління юстиції № 928825 в серії АЕ від 17.10.2005 з оголошенням заборони відчуження з внесенням до Державного реєстру прав запису про це обтяження під реєстраційним № 2720928, а матеріали цього виконавчого провадження натепер втрачені (знищені), чим вмотивована відмова позивачу у скасуванні арешту майна.

Раніше, видачою виконавчого листа № 2-575/2005 було звернуте до примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2005 про стягнення з ОСОБА_1 разом 1 841 гривень 61 коп. на користь Україно-німецько-голландсько-данського СП «Український мобільний зв`язок», правонаступником якого нині визнається ПрАТ «ВФ Україна»,

Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження у листуванні учасників справи, тісно пов`язаному з фактичними даними копії постанови державного виконавця в сукупності з рішенням суду про стягнення боргу та наявними відомостями про звернення його до примусового виконання, дійшов стійкого внутрішнього переконання у відсутності у позивача порушеного саме державним виконавцем законного інтересу боржника за наявності предмета спору у виді чинного публічного обтяження, чим обґрунтовується це рішення про задоволення позову до належного відповідача стягувача, в чиїх інтересах продовжують застосуватися заходи примусового виконання, і який претендує отримати задоволення з реалізації майна боржника, чим характеризується у цій справі спір про право цивільне.

Зокрема, предметом позову у цій справі можуть визнаватися вимоги про захист законних інтересів за юридичною позицією Конституційного Суду України про їх тлумачення в рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 про охоронюваний законом інтерес, з огляду на що об`єкт такого цивільного інтересу за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016 складатиме відсутність пов`язаних з наслідками арешту майна обмежень речових прав позивача, як боржника завершеного виконавчого провадження, та встановленої для нього заборони розпорядження такими правами.

Заборона відчуження та арешт віднесені до самостійних видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, які згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають державній реєстрації, так само як арешт рухомого майна віднесений до видів публічних обтяжень відповідно до ст.ст. 4, 37 Закону України № 1255-IV від 18.11.2003 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Під обтяженням пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV визнає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені, серед іншого, актами уповноважених на це органів державної влади чи їх посадових осіб, що для рухомого майна складає зміст публічного обтяження. При цьому, за визначенням ст.ст. 3, 38 ч. 2 Закону № 1255-IV відповідно до публічного обтяження у встановлених законом випадках пов`язані з обтяженням права і обов`язки виникають у боржника і в уповноваженого органу (особи), як обтяжувача, та в особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, зокрема, стягувача, який користується правом обтяжувача за приватним забезпечувальним обтяженням на рухоме майно боржника згідно статті 23 цього Закону одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно встановленому пріоритету.

Тому предмет спору у цій справі складатиме за викладеними Верховним Судом висновками у постанові Великої Палати № 12-67гс19 від 26.06.2019 публічне обтяження майна боржника Деменкова у виді арешту, законно встановленого державним виконавцем на користь стягувача ПрАТ «ВФ Україна».

В свою чергу, не тягло за собою зняття накладеного на майно боржника арешту завершення виконавчого провадження у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке могло б бути звернуте стягнення (тобто, коли рішення суду залишається фактично не виконаним), в силу прямого застереження в обох редакціях Закону України «Про виконавче провадження», а за усталеною судовою практикою повернення виконавчого документа стягувачу за висновками Верховного Суду, викладеними 08.09.2021 у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-3588св21, характеру правовідносин стягувача і боржника не змінює (справа № 369/3757/20).

Водночас, знищення за закінченням терміну зберігання матеріалів виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на все майно боржника Деменкова з оголошенням заборони на його відчуження, непрямо вказує на вірогідне завершення такого виконавчого провадження за постановою державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а будь-які відомості про повторне пред`явлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання в межах строків давності відсутні.

Оскільки виконання судового рішення у цивільних справах визнається завершальною стадією їх судового розгляду з проведенням виконавчих дій під судовим контролем за виконавчим провадженням, що полягає у наданні судом дозволів на певні заходи примусового виконання та в можливості розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, державного чи приватного виконавця, то виконавче провадження належить до складових єдиної форми юрисдикційного захисту учасника цивільних відносин, а рішення, дії або бездіяльність уповноважених виконавців мають таку ж саму правову природу як і виконавчий напис нотаріуса, тобто без власної юридичної заінтересованості до боржника.

В такому разі, юридичний засіб оскарження боржником незаконності рішень, дій або бездіяльності державного чи приватного виконавця, органів державної виконавчої служби з підстав допущених порушень вимог виконавчого провадження під час виконання рішення суду, що передбачений у спеціальному порядку судового контролю за правилами розділу VII ЦПК України, у судовій практиці за висновками Верховного Суду, викладеними 23.12.2020 у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-4357св19, виключає можливість зняття арешту з майна судом у спосіб згідно пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України за позовом такого боржника виконавчого провадження на предмет скасування постанови про арешт відповідно до ст.ст. 21, 393 цього Кодексу в якості захисту від накладених в межах виконавчого провадження необґрунтованих чи непропорційних обтяжень (справа № 554/7908/17). До того ж, захист цивільного інтересу за ст.ст. 21, 393 ЦК України передбачає встановлення незаконності постанови про арешт з порушенням нею речових прав на момент її винесення, а не внаслідок втрати такою постановою актуальності з часом, коли в арешті відпала потреба.

Звідси, в умовах закінчення строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа, який в такому разі не підлягає виконанню, коли підстава для забезпечення державою примусового виконання відпала, зобов`язання боржника Деменкова набуло характеру натурального, з огляду на що захист його цивільного інтересу в усуненні обмежень своїх майнових прав, спрямований проти забезпечення стягувачу ПрАТ «ВФ Україна» державним примусом можливості одержати задоволення вимоги з натурального зобов`язання, через що і відповідати за пред`явленим у цій справі позовом повинен саме стягувач ПрАТ «ВФ Україна».

Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані у тісному зв`язку з відсутністю відомостей про будь-які порушення вимог виконавчого провадження, власне, органами державної виконавчої служби згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про дійсність арешту, пов`язаного із спором про право цивільне з приводу публічного обтяження в інтересах третьої особи, під яке потрапило нерухоме майно, набуте боржником після спливу строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа.

З`ясовані у цій справі спірні відносини на глибоке переконання суду подібні правовідносинам, про зміст яких Верховний Суд виклав 01.04.2020 у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-21706св19 свої висновки про належного відповідача і застосування статті 391 ЦК України з необхідністю ухвалення рішення за результатами розгляду такої справи по суті (справа № 636/2408/19), від чого відступати Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові № 61-4726сво19 від 24.05.2021 не стала, визнавши їх неподібними до тих відносин, для яких з відступом від висновків у згаданій постанові касаційної інстанції № 61-4357св19 від 23.12.2020 про відмову по суті в позові з наведених в ній підстав викладені висновки Верховного Суду про закриття з цих же підстав позовного провадження за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України на випадок оспорювання в обхід порядку судового контролю арешту майна, накладеного з метою забезпечення виконання рішення суду, через несумісність в одній особі статусу боржника виконавчого провадження одночасно з позивачем за вимогами, спрямованими, в тому числі, і проти самого боржника (справа № 712/12136/18).

Зняття арешту з майна відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» допускається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні згідно статті 19 ЦПК України, вирішуючи спір про право цивільне з приводу належності обтяженого арештом майна за позовом про визнання права власності третьої особи, яка вважає, що їй, а не боржникові, належить це майно, інакше порушення порядку накладення арешту за висновками Верховного Суду, викладеними 28.10.2020 у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-12505св20, тягне в судовій практиці подання боржником за ч.ч. 3-4 ст. 59 цього Закону скарги вищестоящему за підпорядкуванням начальнику чи до суду в порядку судового контролю (справа № 204/2494/20), оскільки в останньому випадку належність майна боржнику безсумнівна і ніхто не оспорює його право за рахунок вартості цього майна покрити присуджені стягувачу борги, внаслідок чого позов був би безпредметним.

Проте, за рішенням суду може бути знятий арешт згідно частині п`ятій статті 59 зазначеного Закону також у всіх інших випадках захисту права власності за неґаторним позовом, що не пов`язані, таким чином, ані з підставами для судового контролю чи адміністративного оскарження, ані зі спором про належність майна третіх осіб з боржником і стягувачем, з приводу чого Верховний Суд окремо своїх висновків не викладав. Тобто, визначення підстав для закриття позовного провадження або для розгляду справи по суті з ухваленням рішення Об`єднана палата Касаційного цивільного суду поставила в залежність від остаточної втрати стягувачем процесуальної можливості примусового виконання рішення суду на свою користь, як це має місце у цій справі, а також від покладених в основу підстав позову фактів, непов`язаних з порушенням порядку застосування у виконавчому провадженні арешту майна.

Суд у вирішенні цієї справи на засадах верховенства права у цивільному судочинстві виходить з виникнення спору через існування у законодавстві прогалини про порядок зняття арешту, накладеного на все майно боржника з оголошенням заборони його відчуження в рамках виконавчих проваджень, в яких постановами державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу, а матеріали за терміном зберігання поза строком давності примусового виконання знищені без вирішення питання про зняття арешту з майна, через що відмова у розгляді такої справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється. Тому за відсутності підстав оскаржувати законність дій та рішень державного виконавця в порядку судового контролю арешт майна в інтересах стягувача, за яким держава більше не визнає право на примусове виконання, порушує інтереси позивача як власника наявними обтяженнями, підстава для яких відпала, на підставі чого такі перешкоди у здійсненні розпорядження майном належить усунути відповідно до ст.ст. 15, 391 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, згідно з ст. 5 ЦПК України суд захищає цивільні права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, враховуючи усунення відзначеної прогалини у законодавстві з набранням чинності ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», введеної Законом № 1662-IX від 15.07.2021, відповідно до якої з 05.08.2021 запроваджено обов`язок виконавця винести постанову про скасування вжитих під час примусового виконання рішення заходів, включно із зняттям арештів з майна боржника, а також провести реєстрацію припинення обтяження такого майна, коли після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ більше не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 258, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Центральному відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений на користь приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» в порядку правонаступництва Україно-німецько-голландсько-данського спільного підприємства «Український мобільний зв`язок» постановою державного виконавця Придан К. М. відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська № 928823 в серії АЕ від 17 жовтня 2005 року, усунувши перешкоди у здійсненні користування та розпорядження ОСОБА_1 квартирою будинку на АДРЕСА_1 з проведенням реєстрації припинення обтяження, внесеного до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень у записі під № 2720928.

В решті задоволенні позову відмовити.

Повне рішення підписане 30 грудня 2021 року у день його складення і, починаючи з наступного за цим дня, набирає законної сили з плином тридцяти днів, протягом яких може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги з правом поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження у разі подання такої скарги протягом тридцяти днів, починаючи з наступного за днем вручення копії цього повного рішення.

Суддя О.В. Колесніченко