П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року місто Київ

справа № 761/12890/17

провадження №22-ц/824/2651/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шмаровим Олексієм Валерійовичем,

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 9 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астаніна Юлія Олексіївна про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Астаніна Ю.О. про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка за життя 6 жовтня 2000 року склала на його користь заповіт. Після смерті спадкодавця, позивач, як спадкоємець за заповітом звернувся з заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Після отримання державним нотаріусом заяви позивача про прийняття спадщини, позивач дізнався, що третьою особою вже відкрито спадкову справу після смерті його матері на підставі заяви про прийняття спадщини, яка була подана відповідачкою, як спадкоємцем за заповітом, який було складено спадкодавцем на користь відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На думку позивача зазначений заповіт повинен бути визнаний судом недійсним, з тих підстав, що його матір в силу наявних в неї хронічних захворювань та віку не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, з квартири за станом здоров`я не виходила, і взагалі потребувала стороннього догляду, при цьому лише позивач надавав їй таку допомогу, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 225, 1257 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним заповіт.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 9 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астаніна Ю.О. про визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шмаров О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт посилається, зокрема, на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про виклик свідків. Суд першої інстанції частково задовольнив клопотання та викликав в судове засідання в якості свідка лише лікаря ОСОБА_4 , а приватний нотаріус Астаніна Ю.О. не була допитана в якості свідка, а надала пояснення в суді як третя особа у справі. Разом з тим, судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача про допит в якості свідків працівників громадської організації «Фонд допомоги Олени Орєхової»,в тому числі і саму відповідачку ОСОБА_2 та працівників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , які надали пояснення, що всі вони допомагали померлій ОСОБА_3 у суспільно-побутових потребах. Вважає, що суд першої інстанції застосував підхід про кількісну вибірковість залучених свідків, чим порушив принцип справедливості. Свідки, які могли підтвердити, що померла ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними на момент укладення заповіту, а також підтвердити те, що його матір поводилась неадекватно, мала хворобливий та нестабільний стан здоров`я, були безпідставно відхилені судом.

Долучені позивачем в суді записи померлої ОСОБА_3 чітко відображають її волю, щодо наміру укладання саме договору довічного утримання, а не заповіту. ОСОБА_3 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладання заповіту, замість договору довічного утримання.

Враховуючи те, що експерти не обґрунтували чому вони прийшли до висновку, що ОСОБА_3 на момент укладання заповіту від 22 лютого 2017 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, експертиза не може бути покладена в основу рішення. Діагноз ураження головного мозку судинного ґенезу з емоційно-вольовою нестійкістю (Р07:8) повністю відповідає дійсності, більш того з таким діагнозом експерти приходять до інших висновків та зазначають протилежне, що особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Цисар І.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шмаров О.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Цисар І.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астаніна Ю.О. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу в її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відрилася спадщина.

Згідно заповіту від 22 лютого 2017 року, складеного ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астаніно Ю.О. усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі те, що буде належати ОСОБА_3 на час смерті, а також все те, на що вона за законом матиме право, було заповідано відповідачці.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 57 від 25 січня 2019 року ОСОБА_3 , на момент складання заповіту від 22 лютого 2017 року страждала психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з емоційно-вольовою нестійкістю (F07.8); на момент укладення заповіту від 22 лютого 2017 року остання за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Допитані в судовому засіданні експерти, які входили до складу комісії, яка проводила зазначену експертизу підтвердили висновки експертизи, зазначивши, що при проведенні зазначеної експертизи, судовими експертами були враховані не тільки витребувані судом медична картка, а і покази допитаних в судових засіданнях за заявами сторін свідків, так і покази самих сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених судом обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Положеннями ч.1 ст.225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила, у момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чи цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 523/4606/13-ц, в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст.225 ЦК України звертається: а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших особі відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.1 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визначення стану особи на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 10 вересня 2018 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. На вирішення експертів поставлено запитання: 1) Чи страждала ОСОБА_3 будь-яким психічним розладом а момент укладення заповіту від 22 лютого 2017 року? 2) Якщо так, чи могла ОСОБА_3 на момент укладення заповіту від 22 лютого 20117 року розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 57 від 25 січня 2019 року ОСОБА_3 на момент укладення заповіту від 22 лютого 2017 року страждала психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з емоційно-вольовою нестійкістю. ОСОБА_3 на момент укладення заповіту від 22 лютого 2017 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Як вбачається із тексту висновку предметом дослідження експертів були медична картка ОСОБА_3 покази свідків, в тому числі і лікаря ОСОБА_4 , до якої зверталася померла за медичною допомогою.

Зазначений висновок підтвердили в судовому засіданні допитані експерти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Надані сторонами докази не спростовують висновок експертизи. Записи ОСОБА_3 , які були надані позивачем та долучені судом до матеріалів справи, також були у розпорядженні експертів. Складання померлою заповіту на користь відповідачки замість договору довічного утримання, про що йдеться у записах, наданих позивачем, не спростовує висновок експертизи щодо розуміння ОСОБА_3 значення своїх дій та можливості керувати ними на момент укладення заповіту.

Встановивши, що ОСОБА_3 за своїм психічним станом на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про виклик свідків, які могли підтвердити, що померла ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, неповно встановив обставини справи, колегія суддів відхиляє, виходячи із їх безпідставності.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Однією з засад судочинства, регламентованих п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Належних та допустимих доказів, що спростовують висновку експерта, стороною позивача суду не надано. Позивачем у суді першої інстанції клопотання про призначення повторної експертизи не заявлялося, підстав призначення повторної експертизи на стадії апеляційного розгляду не встановлено, виходячи із положень ч.3 ст.367 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шмаровим Олексієм Валерійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 9 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус