Справа № 953/6821/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2021 року Київський районний суд м.Харкова у складі:
головуючої судді Бородіної Н.М.,
за участю секретаря Паньшиної О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові по цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до відповідача, ОСОБА_2 , про визнання майна - особистою приватною власністю.
В обґрунтування позову зазначає, що він із відповідачем перебував у шлюбі, який розірваний у 2020р. За час перебування у шлюбу була придбана спірна квартира, однак за його особисті кошти. Так йому, ще до укладання шлюбу була подарена квартири по АДРЕСА_1 , яку він продав та в той же день купив квартиру по АДРЕСА_2 . Інших коштів у нього із дружиною не було.
Судом ухвалами було відкрито провадження у справі, прийняті до розгляду збільшені вимоги, витребувані докази.
Суд заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.
Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Так, судом встановлено, що сторони з 26.08.2011р. перебували у шлюбі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.12.2020року шлюб між сторонами розірваний .
В період шлюбу 26.05.2017р. між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полтєвою І.О.
За вказаним договором ОСОБА_1 придбав квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 40,3 кв.м.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Надані документи свідчать, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 21.08.1993 року належала квартира по АДРЕСА_1 загальною площею 44,5 кв.м., житловою 28,9 кв.м.
В той же день 26.05.2017р. була придбана спірна квартира за 722800 грн., яка оформлена на позивача.
За показаннями свідка ОСОБА_5 , вона займається навчанням ріелторів. На прохання подруги допомагала консультаціями ОСОБА_1 , останній хотів продати квартиру на АДРЕСА_1 та за кошти від продажу, придбати більшу квартиру, зазначав, що інших коштів у них не має. Вона показала сайт де можливо здійснити відповідні пошуки, через 2-3 місця відбулись угоди. Вона була присутня у нотаріуса коли ОСОБА_1 здійснював продаж квартири по АДРЕСА_1 та в той же день купили квартиру по Др.Народів, це відбувалося у 2017р. На угоді була присутня його дружина.
Тобто, доходів сторін, які- б свідчили, про можливість купівлі-продажу квартири за 722800 грн., суду не надано.
Так , ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тобто належним та допустимим доказом укладання договору позики є письмовий договір або розписка, зазначені документи суду не надані.
Також, судом не приймається як належний та допустимий доказ доходи батька відповідачки ОСОБА_9 , оскільки доказів того, що вони мають відношення до спільних доходів сторін у даній справі, суду не надано.
Продаж квартири, яка була особистою власністю позивача за 762120 грн. та купівля спірної квартири, в той же день за суму 722800 грн., відсутність доходів сторін, які б свідчили про можливість купівлі нерухомого майна за 722800 грн., свідчить що спірна квартира придбана за рахунок особистих коштів позивача, внаслідок чого є його особистою приватною власністю.
Ті обставини, що у договорі не зазначено, що квартири придбана за особисті кошти позивача, не є підставою для визнання її спільною сумісною власністю.
Керуючись ст. 12, 13, 141, 229, 264, 265, 273, 268, 280, 281 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) про визнання майнаособистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 63,9 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 29.12.2021р.

Суддя Бородіна Н.М.