Дата документу 23.12.2021 Справа № 314/3114/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/3114/18Головуючий у 1-й інстанції Кофанов А.В.
Пр. № 22-ц/807/3187/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 26.04.2017 року відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. На підставі цього протоколу постановою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.05.2017 року ( ОСОБА_2 ) він був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 10200,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Проте, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2017 року (а.с. 42-44, головуючий суддя Гріпас Ю.О.) за апеляційною скаргою позивача постанова судді районного суду у цій справі була скасована, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (за відсутністю події і складу правопорушення).

Позивач також зазначав, що йому були завдані сильні моральні переживання з приводу необґрунтованого накладення надзвичайно великої суми штрафу, крім того, був порушений звичний уклад його життя через необхідність заощаджувати кошти для сплати штрафу та необхідність з`являтися до суду для доказування своєї невинуватості.

У зв`язку з цим позивач, посилаючись на положення Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", просив стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Капітонова Є.М. (а.с. 8).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20 вересня 2018 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Гончар М.С., суддя Маловічко С.В., Бєлка В.Ю. - а.с. 32-33) ухвалу судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 вересня 2018 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу у цій справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 45) відкрито провадження у цій справі.

В автоматизованому порядку суддею Кіяшко В.О. у цій справі замінено суддю Капітонова Є.М. у цій справі у зв`язку із закінченням терміну повноважень останнього (а.с. 51-52).

В автоматизованому порядку суддею Кофановим А.В. у цій справі замінено суддю Кіяшко В.О. у цій справі у зв`язку із задоволенням заяви про самовідвід останньої (ухвала судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року а.с. 54-55, 57).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 58) вищезазначену позовну заяву прийнято до провадження, призначено до розгляду.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року (а.с. 71) цивільний позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року (а.с. 185-187) у задоволенні заяви Державної казначейської служби України про перегляд заочного рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року (а.с. 151-157) у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач Державна казначейська служба України у своїй апеляційній скарзі (а.с. 198-203) просила заочне рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 207).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 216), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.217), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів), а також додаткової відпустки судді-доповідача у жовтні 2021 року (а.с. 229).

Позивач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Державної казначейської служби України Орлової О.О. (а.с. 230) та позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України у цій справі підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача і лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно керуючись ст.ст. 5, 13, 89, 263-265, 280, 281 ЦПК України, правильно вважав, що позивач ОСОБА_1 має право на стягнення грошової суми у розмірі 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди із залученням у цій справі на стороні відповідача лише Державної казначейської служби України.

Оскільки, тлумачення статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів такого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 26.04.2017 року відносно позивача ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (копія а.с. 41).

На підставі цього протоколу постановою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.05.2017 року у справі ЄУН 314/1693/17 (витяг із ЄДРСР а.с. 235-238) ОСОБА_1 був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 10200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Проте, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2017 року у справі ЄУН 314/1693/17 (а.с. 42-44, витяг із ЄДРСР із визначенням ПІБ позивача а.с. 231-234) за апеляційною скаргою позивача постанова судді районного суду була скасована, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (за відсутністю події і складу правопорушення).

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного накладення штрафу. Згідно п.4 ч.1 ст.2 цього ж Закону, право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно п.5 ч.3 цього Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Суд першої інстанції правильно погодився з доводами позивача у цій справі, що внаслідок необґрунтованого притягнення його до адміністративної відповідальності йому були завдані сильні моральні переживання з приводу необґрунтованого накладення надзвичайно великої суми штрафу, крім того, був порушений звичний уклад його життя через необхідність заощаджувати кошти для сплати штрафу та необхідність з`являтися до суду для доказування своєї невинуватості. Таким чином, наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди згідно положень Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 року.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення був складений відносно позивача 26.04.2017 року, а остаточна постанова Апеляційного суду Запорізької області була винесена 21.07.2017 року, що складає 2 місяці 26 днів; таким чином, мінімальна сума відшкодування має складати 9101,18 грн. згідно розрахунку, зробленого позивачем.

Встановлюючи остаточну суму відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок незаконного накладення штрафу у справі про адміністративне правопорушення позивач зазнав душевних страждань з приводу необґрунтованого накладення надзвичайно великої суми штрафу, крім того, був порушений звичний уклад його життя через необхідність заощаджувати кошти для сплати штрафу та необхідність з`являтися до суду для доказування своєї невинуватості.

Разом з цим, зважаючи на характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його побуті, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі в межах позовних вимог позивача саме розмір відшкодування 10000,00 грн., як такий, що відповідає зазначеним обставинам, а також вимогам розумності та справедливості.

Проте, суд першої інстанції допустився помилки у визначенні порядку стягнення цієї шкоди, яка підлягає стягненню саме «з держави за рахунок коштів Державного бюджету України» в порядку часткового задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України з урахуванням доводів останньої у цій частині (шкода підлягає компенсації саме за рахунок держави за рахунок коштів Державного бюджету України), що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду (постанова від 14 липня 2021 року у справі ЄУН 310/2397/19, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №235/3144/20 (провадження № 61-6342св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 583/5399/19 (провадження № 61-15193св20).

В іншій частині доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино можливою та правильною.

Так, в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Ухвалюючи рішення у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, суд першої інстанції правильно врахував, що дії працівників поліції щодо складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21).

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Разом з тим, ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що неправомірним складанням протоколу про адміністративне правопорушення позивачу було завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Законом № 266/94-ВР для відшкодування моральної шкоди.

Посилання апелянта на те, що позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності є неприйнятними, оскільки позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, постановою Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року, яку було скасовано судом апеляційної інстанції, а провадження у справі закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 07 червня 2021 року у справі № 359/6459/20 (провадження № 61-9159ск21).

Також, хоча, інспектор ВРОМ ДТП УПП м. Запоріжжя лейтенант поліції Івахненко В.М. (а.с.41), складаючи протокол про адміністративне правопорушення, діяв в межах своїх повноважень (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16 (провадження № 61-34251св18).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України слід задовольнити частково, заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, слід змінити, вказавши стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; в іншій частині, яка є предметом апеляційного оскарження, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, не вирішувалось, тому воно не може бути предметом апеляційного перегляду у цій справі, але може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

Також, в разі задоволення апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України лише частково при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок держави будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, враховуючи, що позивач в силу вимог закону звільнений від сплати будь-яких судових витрат у цій справі взагалі.

Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 141, 367-368, 371 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, вказавши стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди

В іншій частині, яка є предметом апеляційного оскарження, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.12.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.