КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/1103/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/3432/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Бровари - Молоко»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари - Молоко», подану через представника Салівона Дмитрія Олександровича, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дутчака І.М., та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари - Молоко», третя особа: Броварський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми,

в с т а н о в и в :

у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзДВ «Бровари - Молоко», у якому з урахування збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути на його користь за прострочення виконання зобов`язання за договором № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2015 за період з 12.04.2018 по 05.02.2020 інфляційні втрати в розмірі 108 606,12 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 52 097,30 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 22.06.2016 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області із ТзДВ «Бровари-молоко» на його користь стягнуто заборгованість в розмірі 1 140 000 грн. Рішення суду набрало законної сили, проте відповідачем заборгованість у повному обсязі не погашена. У зв`язку із невиконанням цього рішення суду із відповідача за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2018 за невиконання грошового зобов`язання за період з 14.09.2017 по 11.04.2018 стягнуто інфляційні втрати в розмірі 95 251,36 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 18 258,95 грн. Оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання триває і після 11.04.2018, просив стягнути виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 12.04.2018 до моменту прийняття судом рішення.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.10.2020 позов задоволено. Стягнуто з ТзДВ «Бровари - Молоко» на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання зобов`язання за договором № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2015 за період з 12.04.2018 по 05.02.2020 інфляційні втрати в розмірі 108 606,12 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 52 097,30 грн та судовий збір у сумі 1 075,70 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2019 стягнуто з ТзДВ «Бровари - Молоко» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у сумі 10 000 та поштові витрати у сумі 61,16 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТзДВ «Бровари - Молоко» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення, яким відмовити в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 27 284,39 грн та трьох відсотків річних у сумі 25 850,05 грн. Посилається на неправильне застосування норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. А саме, судом в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України, після закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті було прийнято від позивача розрахунок. Фактично цей розрахунок є збільшенням позовних вимог, тоді як позивач не доплачував судовий збір від збільшеної частини позовних вимог та після закриття підготовчого засідання збільшення позовних вимог не допускається. Зазначений розрахунок не надсилався відповідачу. Судом ухвалено рішення стягнути кошти на загальну суму 160 703,42 грн. Різниця між позовними вимогами, які викладені у позовній заяві і фактично стягнутими складає 53 134,79 грн, а тому вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити в повному обсязі заяву щодо стягнення понесених витрат у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції. Вважає, що суд безпідставно удвічі зменшив компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу, на яку він має законне право, оскільки такі витрати підтверджені відповідними доказами, які своєчасно подані до суду, а відповідач при цьому не довів не співмірність таких витрат. Висновок суду щодо не співмірності понесених витрат не відповідає обставинам справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано договір, додатковий договір, акт про надання правової допомоги, в якому зазначено перелік правових послуг. Крім того, вартість надання послуги визначено за домовленістю згідно договору.

У судовому засіданні представник відповідача Салівон Д.О. підтримав апеляційну скаргу на рішення суду та просив її задовольнити. Апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення просив залишити без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу на додаткове рішення та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу на рішення суду просила залишити без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.01.2017, та з урахуванням постанови Верховного Суду від 05.09.2018 з ТзДВ «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2015 у сумі 1 140 000 грн, штраф у сумі 1 140 000 грн, 9 744 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції та 7 308 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Дане рішення відповідачем не було виконане та позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2017 позов було задоволено та стягнуто з ТзДВ «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_1 за період з 18.10.2015 по 13.09.2017 інфляційні втрати у сумі 276 060,64 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 64 458,05 грн.

Оскільки рішення суду відповідачем і надалі не виконувалося позивач знову звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2018 стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 95 251,36 грн та три проценти річних у розмірі 18 258,95 грн за невиконання ним грошового зобов`язання за період з 14.09.2017 по 11.04.2018.

Вищезазначені рішення набрали законної сили та згідно з листом Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 01.02.2019 ДВ/12 № 8423 на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 53477654.

Згідно із платіжним дорученням № 3157 від 24.05.2017 на користь ОСОБА_1 ТзДВ «Бровари-молоко» перераховано грошові кошти у сумі 71 968,07 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами поширюються положення ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачем не виконано грошове зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду від 22.06.2016. Визначаючи розмір інфляційних втрат та 3 % річних суд виходив із розміру грошового зобов`язання, яке залишилося не виконаним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2, ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що у даному спорі грошове зобов`язання виникло на підставі рішення суду від 22.06.2016, яке відповідачем не виконане.

Відповідач не оспорює право позивача на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а оспорює лише період нарахування таких сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

У позовній заяві позивач просив стягнути 3 % річних та інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду з 12.04.2018 по дату ухвалення судом рішення.

Оскільки невиконання відповідачем рішення суду носить триваючий характер, подальша подача позивачем розрахунків сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, узгоджується з вимогами позовної заяви. Навіть не подаючи таких розрахунків, відповідач, знаючи, що за період розгляду справи він так і не виконав рішення суду, міг самостійно розрахувати суму стягнення з часу подачі ОСОБА_1 позовної заяви і до дати ухвалення рішення суду.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що стягнення судом трьох процентів річних та інфляційних втрат у сумі 53 134,79 грн, які нараховані за період розгляду справи є виходом за межі позовних вимог та суд не повинен був приймати надані позивачем розрахунки, суперечать встановленим обставинам справи та вимогам ст. 13 ЦПК України.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відтак суд має розглядати спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами.

Доводи відповідача про те, що суд після закінчення підготовчого судового засідання не мав приймати від позивача розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат за період після дати подачі позовної заяви не можна визнати обґрунтованими, оскільки вимоги позовної заяви стосувалися стягнення таких сум не з 12.04.2018 до конкретної дати, а з 12.04.2018 до дати ухвалення судового рішення.

Саме стягнення таких сум до дати ухвалення судового рішення є вирішенням спору, яким вичерпується конфлікт між сторонами. До того ж відповідач достовірно знає про те, що він не виконує грошове зобов`язання і після подачі позову.

Оскільки на час подачі позову неможливо було визначити точну ціну позову, а позивачем сплачено судовий збір від розрахованої ціни позову на дату подачі позову, то при ухваленні рішення суд мав достягнути суму судового збору, виходячи з розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави. Разом з тим ці обставини не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки дана помилка може бути усунута судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового рішення.

Доводи відповідача про те, що він не отримував розрахунків, складених позивачем у період розгляду справи не впливають на висновки суду, оскільки відповідач мав право знайомитися з матеріалами справи та робити з них копії, а також міг самостійно провести відповідні розрахунки, знаючи, що вимоги позивача стосувалися стягнення сум по дату ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач розрахунки, складені позивачем не оспорював, своїх контррозрахунків не навів, та у апеляційній скарзі правильність цих розрахунків не оспорює.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Частково задовольняючи заяву про стягнення судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена сума на професійну правничу допомогу є неспівмірною з предметом спору, а транспортні витрати не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 та п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону України видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 цього ж Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відтак законом встановлено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У договорі № 05/19 про надання правової допомоги від 21.01.2019, який укладено між ОСОБА_1 та АБ «Руслана Музичко» розмір гонорару адвоката не визначений. Цим договором та додатковим договором № 1 до нього від 05.02.2020 визначено вартість правової допомоги у сумі 14 600 грн та 5 400 грн. Ні договір, ні акт про надання правової допомоги від 07.10.2020 не містять детального опису робіт та часу, який витрачено на такі роботи. Будь - яких пояснень про те, яким чином участь у переговорах з відповідачем щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних стосується судових витрат позивачем не надано, не зазначено коли відбувалися такі переговори, та чи були вони необхідні, якщо спір уже розглядався судом.

Представник відповідача подав заяву про зменшення витрат на професійну правничу допомогу посилаючись на те, що справа не є складною, а тому заявлені витрати не є співмірними з предметом спору.

Суд першої інстанції обґрунтовано частково погодився із заявою відповідача про зменшення судових витрат, оскільки заявлені позовні вимоги, які розглядалися у даному спорі, уже заявлялися позивачем двічі за інший період, а відтак обґрунтування вимог уже було сформоване, та у даному спорі необхідним було лише проведення розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат за інший період.

А тому суд правильно визнав, що у такому разі розмір витрат на професійну правничу допомогу у 20 000 грн не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт та зменшив розмір таких витрат до 10 000 грн.

Судовий збір, сплачений стороною за отримання повторно копії судового рішення не відноситься до судових витрат у розумінні ст. 133 ЦПК України.

Суд також правильно зазначив про транспортні витрати не підтверджені будь - якими доказами.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції також є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари - Молоко» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 09.03.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик