Постанова

Іменем України

09 березня 2021 року

м. Київ

справа № 308/9373/18

провадження № 61-6434св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕ Ужгород»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2019 року у складі судді Данка В. Й. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Готри Т. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕ Ужгород» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «АВЕ Ужгород» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що влітку 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія сміттємашини у ТОВ «АВЕ Ужгород». Позивач вказував, що 20 липня 2018 року, у вихідний день, його викликали у відділ кадрів відповідача, де йому було повідомлено про звільнення з ініціативи власника за прогул. Позивачу також було запропоновано отримати трудову книжку та повідомлено, що розрахункові кошти перерахують на платіжну картку. На прохання видати копію наказу про звільнення та розрахунок, у відділі кадрів та бухгалтерії було відмовлено. Зазначав, що на момент винесення оскаржуваного наказу він не допускав жодного порушення трудової дисципліни, грубого порушення трудових обов`язків та не було його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Оскільки позивач не згодний із наказом про звільнення з роботи, просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «АВЕ Ужгород» про звільнення ОСОБА_1 з посади водія ТОВ «АВЕ Ужгород» від 20 липня 2018 року, поновити ОСОБА_1 на посаді водія з 20 липня 2018 року та стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що відповідачем при звільненні працівника було дотримано усі вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, а справу передати на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

23 лютого 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясовано обставини справи та досліджено докази. Заявник зазначає, що відповідач незаконно звільнив його із займаної посади.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2020 року ТОВ «АВЕ Ужгород» подало відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що наказом ТОВ «АВЕ Ужгород» від 31 серпня 2015 року № 56/01-2 ОСОБА_1 з 01 вересня 2015 року прийнятий на посаду водія з випробувальним терміном на один місяць з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а. с. 23).

Відповідно до акта про відсутність на роботі від 11 квітня 2018 року водій технічної служби ТОВ «АВЕ Ужгород» був відсутнім на робочому місці 11 квітня 2018 року (а. с. 46).

Згідно із службовою запискою від 12 квітня 2018 року водій технічної служби ОСОБА_1 09 квітня 2018 року порушив схему маршруту, не забравши сміття з контейнерів на вулицях Довга, Зелена, Висока, Стрільнична, Кринична, Віннична в м. Ужгород. Після цього диспетчером було повідомлено водія ОСОБА_1 про те, що він знятий з маршруту та має прибути для надання пояснень. Для надання пояснень ОСОБА_1 прибув у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується поясненнями працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інспектора з кадрів ОСОБА_6 (а. с. 47 - 48).

Наказом ТОВ «АВЕ Ужгород» від 07 травня 2018 року № 52/01-2 за вказані порушення на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а. с. 44 - 45).

Відповідно до доповідної записки працівника ОСОБА_2 від 13 липня 2018 року, акта про відсутність на роботі від 12 липня 2018 року та письмових пояснень ОСОБА_1 , 12 липня 2018 року водій ОСОБА_1 не з`явився на роботу згідно графіку (а. с. 59, 60, 61).

За вказане порушення наказом ТОВ «АВЕ Ужгород» від 17 липня 2018 року № 80/01-2 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а. с. 58).

13 липня 2018 року ОСОБА_1 не вийшов на роботу згідно графіку та був відсутнім на роботі протягом дня з 06 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. та про причини неможливості з`явитися на роботу не повідомив, про що було складено відповідний акт (а. с. 64).

У письмових поясненнях ОСОБА_1 вказував, що 13 липня 2018 року він не з`явився на роботу, оскільки в нього був вихідний день (а. с. 61).

Наказом ТОВ «АВЕ Ужгород» від 20 липня 2018 року № 82/01-2 ОСОБА_1 , водія технічного відділу, звільнено з 20 липня 2018 року за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 42).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

За передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8частини першої статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Також для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) допущення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши акт про відсутність на роботі ОСОБА_1 , його пояснення та взявши до уваги те, що позивач вже притягався до дисциплінарної відповідальності дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки діях ОСОБА_1 наявна систематичність неналежного виконання трудових обов`язків.

Доводи заявника про те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи є безпідставними, оскільки ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 серпня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено, зобов`язано ТОВ «АВЕ Ужгород» надати належним чином завірені копію наказу про звільнення ОСОБА_1 , копію наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 , довідку про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період роботи з 01 січня 2018 року до 20 липня 2018 року, графік виходу на роботу водіїв в період з 01 січня 2018 року до 20 липня 2018 року (а. с. 15 -16).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. С. Висоцька
І. В. Литвиненко