Провадження №2/369/5955/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєва І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №369/14547/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИЛА:

19 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

З метою забезпечення позову того ж дня позивачем було подано заяву про забезпечення позовних вимог.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа №369/14547/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позивач у вказаній заяві відзначає, що вважає за необхідне вжити заходів забезпечення позову, оскільки без вжиття цих заходів постає об`єктивна загроза неможливості реального захисту порушених прав Позивача та їх подальше відновлення.

ОСОБА_1 вказує, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем в простій письмовій формі було підписано договір позики.

В цей же день, 09 грудня 2015 року, але фактично до підписання Договору позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., за яким в іпотеку ОСОБА_2 передано будинок та земельні ділянки ОСОБА_1 , що знаходяться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважає Договір позики від 09 грудня 2015 року недійсним, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства України, волевиявлення Позивача не було вільним, а справжні наміри Відповідача не відповідали змісту та умовам спірного договору.

ОСОБА_1 також зазначає, що з огляду на те, що в Договорі відсутні положення про те у який спосіб та коли саме Відповідач повинен був передати Позивачу кошти, а також зважаючи на те, що вказані у п. 1 Договору суми не є еквівалентним за даними курсу НБУ на 09 грудня 2015 року, існують достатні підстави вважати Договір недійсним через його невідповідність ЦК України, а на етапі розгляду заяви про забезпечення позову, на думку заявниці, надає право припустити можливість задоволення такого позову в майбутньому.

Сторона позивача вважає за можливе і об`єктивно необхідне вжити заходів забезпечення позову про визнання недійсним Договору позики шляхом накладення арешту на майно, яке було передане в іпотеку Відповідачу в порядку забезпечення повернення позики, яка фактично не була отримана.

Позивач вважає, що ризики порушення його прав полягають в тому, що Відповідач, який не надав у позику коштів за спірним Договором, фактично до визнання його недійсності має можливість звернути стягнення на передане в іпотеку майно, внаслідок чого при подальшому задоволенні позову постане потреба витребування майна від нового власника, права якого будуть захищені ст. 388 ЦК України.

Заявниця відзначає, що на даний час відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом у справі №753/15971/20, в якому просить стягнути понад 16 000 000 грн. в якості тіла позики, інфляційних та 3% річних, при цьому одночасно звернувшись до Печерського районного суду м. Києва із позовом у справі №757/51760/20, в якій просить звернути стягненя на предмет іпотеки вище вказане житло.

Зважаючи на можливість ОСОБА_2 звернути стягнення на передане в іпотеку майно як в позасудовому порядку, так і шляхом примусового виконання рішення суду, позивач зазначає, що ризики втрати майна Позивача, захист якого можливий внаслідок визнання недійсним Договору позики, мають реальний об`єктивний характер, а тому нагально потребують вжиття заходів забезпечення позову, направлених на тимчасову неможливість зміни майнового стану Позивача.

На підставі вище наведеного ОСОБА_1 просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення заборони на проведення реєстраційних дій щодо наступного майна Позивача:

-Житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

-Земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0405 га з кадастровим номером :82:121:0004;

-Земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0414 га з кадастровим номером :82:121:0003

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст.150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, в тому числі забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як вбачається з поданої заяви, підставою для звернення до суду з заявою про забезпечення позову є визнання недійсними договору позики.

Наведені в заяві про забезпечення позову доводи про необхідність забезпечення позову не є безспірним свідченням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову у даній справі. Припущення про можливе невиконання чи утруднення виконання рішення суду не є достатньо обґрунтованим, адже в позовній заяві заявлено лише вимоги немайнового характеру.

З приводу цього суд звертає увагу, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та встановлення заборони на проведення реєстраційних дій, що належить позивачу. Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому посилання заявника на те, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду є не обгрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що наслідком визнання правочину недійсним є зобов`язання кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодування вартості того, що одержано. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

З приводу цього суд зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №369/14547/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: І.О. Фінагеєва