Єдиний унікальний номер 233/3985/20
Номер провадження 22-ц/804/619/21
Номер провадження 22-ц/804/619/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Наумик О.О. у м. Костянтинівка Донецької області, повний текст складено 09 грудня 2020 року) у цивільній справі №233/3985/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від 18.06.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 05.07.2020 року має заборгованість в розмірі 108 803,17 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 14 333,37 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 5 009,08 грн., заборгованість за пенею 89 460,72 грн..

Просив стягнути суму заборгованості з відповідача.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 09 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції , як незаконне та необґрунтоване, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповне встановлення обставин справи.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_1 уклав кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої позивачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт 14000 грн.. У той же день ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначались відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% річних) та умови сплати пені.

Активація картки та користування картковим рахунком, відповідно до виписки по ньому, свідчить про отримання кредитної картки відповідачем та прийняття ним умов кредитного договору. Крім того відповідач звертався до банку з вимогою перевипуску картки та отримував й користувався перевипущеними картками із новими номерами та продовженим строком дії. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості , довідкою про умови кредитування, випискою по рахункам, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки. При цьому виписка має статус первинного бухгалтерського документу про видачу та сплату коштів за кредитним договором.

Також, представник позивача вважає, що судом першої інстанції неправильно визначено суму заборгованості, оскільки загальна сума погашення кредиту складає 41 902,38 грн.. а не 112 512,17 грн., як визначено судом.

З приводу встановлення та збільшення процентної ставки Банк керується умовами та правилами надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на такі зміни Банком в односторонньому порядку, а отже вимоги позивача в цій частині є правомірними. Крім того відповідач не оспорював збільшення відсоткової ставки не пред`являв банку вимоги щодо незгоди із цим, не ініціював розірвання на цій підставі кредитного договору, а також продовжував користуватись кредитними коштами після збільшення процентної ставки та погашав наявну заборгованість. Також вважає, що у зазначеному випадку суд повинен був відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача відсотки за ставкою 3% річних.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення суду без змін. Вважає,що судом правильно враховано,що підвищення процентної ставки в односторонньому порядку суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 108803,17 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у період дії договору погашено загалом 112512,17 грн.,що значно більше ніж сума,що відповідач мав повернути позивачу.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам .

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підписана відповідачем, визначені, зокрема базова процентна ставка в місяць - 2,5%, комісія та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф при порушенні строків платежів по любому з грошових зобов`язань.

Обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування заявлених до стягнення сум, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Договором, позивач посилається на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затв. наказом від 06.03.2010 №СП-2010-258, як невід`ємні частини Кредитного договору.

За кредитним договором №б/н Банком ОСОБА_1 18.06.2011 року видавалась кредитна картка строком дії до січня 2015 року, в послідуючому було здійснено пере випуск картки на строк з 23.02.2015 року по січень 2018 року та з 26.02.2018 року по січень 2022 року.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 18.06.2011 року позичальнику було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4200 грн., 18.06.2011року 3000 грн, 22.07.2011 року 5000грн, 23.07.2011 року 5000 грн, 21.08.2011року 6000 грн, 24.12.2012року 8000 грн, 02.06.2013 року 11000 грн, 02.07.2013 року 14000 грн, 03.07.2013року 14000 грн, 14.05.2014 року 11700 грн, 23.02.2015 року - 12000 грн, 22.07.2018 року 0,00 грн .

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 18.06.2011 року станом на 05.07.2020 року становить 108803,17 грн, з яких: 14333,37 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5009,08 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК, 89460,72 грн. нарахована пеня.

З 21.05.2018 року назву Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - АТ КБ «Приватбанк»)

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Цього ж дня відповідач підписав довідку про умови кредитування, в якій зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, тобто розмір процентної ставки за користування кредитом між сторонами погоджено.

Сам відповідач не заперечує проти отримання кредитних коштів та визначення до сплати процентної ставки в 2,5%.

Тому умови кредитування із використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» розцінюються як частина кредитного договору,укладеного між сторонами 18.06.2011 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому є підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що строк дії договору сторонами не визначено. Із виписки по картковому рахунку відповідача вбачається,що останній платіж в погашення заборгованості ним було внесено шляхом поповнення карткового рахунку в сумі 2500 грн.- 13.02.2019 року. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,що строк для звернення з зазначеним позовом не сплив.

Банк просить стягнути заборгованість по процентах, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 станом на 05.07.2000 року в сумі 5009,08 грн.

Проте в поясненнях та в апеляційній скарзі зазначає,що договором було передбачено сплата відсотків за користування кредиту в розмірі 2,5% щомісячно (30% річних) і виходячи із встановлених та змінених відсотків проведено розрахунок заборгованості,яку він просив стягнути із відповідача.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами можна нараховувати на ту заборгованість за кредитом і за процентами відповідно, яка була на момент закінчення строку кредитування. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі №536/1841/15-ц.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає,що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом,які передбачені договором, а посилання банку в позовній заяві на ст..625 є помилковим.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Відтак, у межах заявлених позовних вимог відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 05.07.2000 року .

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% річних ) між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем довідка про умови кредитування. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 18.06.2011 року по 01.09.2014 року у розмірі 30,0%, що обумовлено договором між сторонами. Надалі ставка почала зростати та складала з 1 вересня 2014 року по 22лютого 2015 року - 34,80%, з 23 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року-32,4%, з 01 квітня 2015 року -42%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України,в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 34,80% ,32,4% та 42% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в з 1 вересня 2014 року по 22лютого 2015 року на 34,80%, з 23 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року на 32,4%, з 01 квітня 2015 року на 42% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,80% , 32,4% та 42% не надано, то розрахунок заборгованості по процентах за користування кредитом повинен проводитися, виходячи із обумовленої договором ставки в 30,0%.

За таких обставин, розрахунок процентів за користування кредитом повинен визначатися з розміру заборгованості за процентами, виходячи із узгодженої сторонами базової процентної ставки 30% річних з 09.07.2011 року по 05 липня 2020 року.

Заборгованість за процентами за період з 09.07.2011 року по 31 серпня 2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) становила за розрахунком банку 163,59 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01 вересня 2014 року по 05 липня 2020 року становить 1764 дні.

Заборгованість за тілом кредиту на 01.09.2014 року складала 8793,58 грн.

Отже розмір заборгованості за процентами за період з 09.07.2011 року по 05 липня 2020 року складає: 13090,15 грн., виходячи із розрахунку 163,59грн. (сума процентів, нарахованих банком на 31.08.2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) + 12926,56 грн (8793,58х30:100:360х1764)

Тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягала стягненню з відповідача на користь позивача. Однак позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками в розмірі 5009,08 грн. Апеляційний суд вважає, що визначена заборгованість за процентами за користування кредитом не буде виходом за межі позовних вимог,а зазначена сума в позові є помилково визначеною.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд першої інстанції встановив, що АТ КТ«Приватбанк» обов`язки за умовами кредитного договору виконало, надавши кредитні кошти позичальникові, а він свої обов`язки за кредитним договором не виконав. Унаслідок цього станом на 05.07.2000 року мав перед позивачем заборгованість за тілом кредиту в сумі 14333,37 грн.

Оскільки відповідач не заперечує отримання грошових коштів від банку,то відповідно до положень статтей 526,599 ЦК України не повернута частина коштів підлягає стягненню з відповідача.

Між тим з наданого розрахунку вбачається,що відповідачем частково вносились кошти в рахунок погашення кредиту та процентів. За період з 18.06.2011 року по 05.07.2020 року ним було внесено в рахунок погашення процентів за користування кредитом 20211,35 грн, в той час як розмір процентів за вказаний період, які повинен був сплатити відповідач відповідно до умов договору складав 13090,15грн., тобто переплата склала 7121,20 грн. (20211,35-13090,15),яку слід зарахувати в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. Таким чином заборгованість за тілом кредиту складає 7212,17 грн.,яку слід стягнути з відповідача.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач повинен був сплатити заборгованість за тілом кредиту та процентами, однак не правильно провів розрахунок заборгованості та сплачених відповідачем сум у рахунок погашення кредиту.

Позивач просив стягнути 89460,72 грн пені, нарахованої станом на 05.07.2000 року. Суд першої інстанції відмову у позові про стягнення саме пені належно не мотивував.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

До вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 69-73, 75)).

Судом першої інстанції встановлено,що 18.06.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір і в довідці про умови було зазначено умови про сплату пені. Таким чином до 2014 року позивач мав право нараховувати заборгованість за пенею. Однак позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за пенею 21.08.2020 року, тобто позовна давність спливла за вимогою про стягнення пені, нарахованої до 14 квітня 2014 року, яку відповідач не сплачував.

З 15 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,згідно якого на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2).

Як встановлено судом, останнім відомим місцем проживання відповідача за реєстрацією є Костянтинівський район Донецької області.

Місто Костянтинівка та Костянтинівський район Донецької області відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 та від 02.12.2015 входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином Банк зобов`язаний був скасувати відповідачеві пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором.

За встановлених обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь Банку заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту станом на 05.07.2020 року в сумі 7212,17 грн..

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 348,40 грн.(пропорційно до розміру задоволених вимог).

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 108803,17 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 09 грудня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором від 18 .06.2011 року станом на 05.07.2020 року в сумі 7212,17 (сім тисяч двісті дванадцять) гривень 17 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 348,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: