ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1063/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Хома М. В.,

за участі секретаря - Романської К. М.,

та сторін:

ОСОБА_1 та її представника адвоката Яворського А.В.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/26208/19 за апеляційною представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Качура Семена Васильовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2021 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст рішення суду складено 09 серпня 2021 року., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її дядька ОСОБА_6 . Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька, позивач отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю доказів родинного зв`язку між нею та спадкодавцем.

Під час розгляду цивільної справи про встановлення родинних відносин між нею та дядьком, їй стало відомо про складення спадкодавцем заповіту, посвідченого 24 липня 2015 року головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Нич О.Є. в реєстрі за № 40, яким ОСОБА_6 заповів усе належне йому майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 , відповідачці ОСОБА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.04.2019 за результатами розгляду цивільної справи № 607/7223/18 позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07.10.2019 було часткового задоволено подану позивачем апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.04.2019, змінено його мотивувальну частину та підтверджено факт нікчемності заповіту ОСОБА_6 .

Крім цього, під час прийняття Тернопільським апеляційним судом вказаного судового рішення, відповідачці ОСОБА_1 державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Боберською O.A. 14.06.2019р. було видано свідоцтво про право на спадщину (серія та номер: 2-408) на підставі заповіту ОСОБА_6 , посвідченого 24.07.2015 ОСОБА_7 головою Рогачинської сільської ради, Бережанського району Тернопільської області.

Того ж дня, 14.06.2019 нотаріусом, на підставі вказаного свідоцтва про спадщину, було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за відповідачкою ОСОБА_1 .

Позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 14.06.2019 (серія та номер: 2-408), видане державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Боберською O.A., на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 , оскільки заповіт є нікчемним він не породжує будь яких юридичних наслідків. Нікчемність заповіту встановлена в рішенні суду має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від від 06 серпня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за №2-408), видане державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Боберською Оксаною Анатоліївною на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено речове право ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за №2-408), видане державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Боберською Оксаною Анатоліївною (номер запису про право власності 32012330).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Качур С.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2021 у цивільній справі № 607/26208/19 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду - ч. 7 ст. 82 ЦПК України. Вказує на правову невизначеність, що проявляється в наступному. Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 січня 2021 року, справа № 607/7223/18, за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 07.10.2019 встановлено , що заповідач ОСОБА_6 був зареєстрований та постійно проживав у АДРЕСА_2 , тобто у населеному пункті, де є нотаріус, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що посвідчення заповіту від імені ОСОБА_6 головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області є порушенням порядку його посвідчення, що тягне за собою нікчемність цього заповіту".

Однак, уже 25 травня 2021 року у постанові Великої Палати Верховного Суду в цивільній справі № 522/9893/17 викладено висновки щодо застосування ч. 1 cm. 1257 ЦК Україна - протилежні тим, які викладено у справі № 607/7223/18 та тотожні аргументам як апеляційної так і касаційної скарги.

Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Вказує, що ОСОБА_8 заявила позовну вимогу лише визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 14.06.2019 (серія та номер: 2-408).

Вважає, що позивачка не довела наявності порушеного права оскільки є спадкоємцем п`ятої черги. Тобто позивачка, як на день звернення до суду так і зараз немає права на спадкування, так як усувається спадкоємцем другої черги.

Вважає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог порушивши принцип диспозитивності, оскільки припинив речове право ОСОБА_1 на спірну квартиру хоч такі позовні вимоги не ставились.

Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Череватий П.М. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів відзиву зазначає, що апелянт у своїй скарзі вказує на наявність правової невизначеності.

Вважає, що з вказаними доводами апелянта погодитися не можна, оскільки зміна судової практики щодо застосування тих чи інших норм права не може ставити сумнів законність судового рішення, яке набрало законної сили.

Вказує, що Тернопільський апеляційний суд у своїй постанові від 07.10.19р. встановив факт нікчемності заповіту ОСОБА_6 серед іншого у зв`язку з тим, що посадові особі органу місцевого самоврядування, яка вчинила нотаріальні дії - посвідчення заповіту, у встановленому законом порядку не були делеговані відповідні повноваження та обов`язки. Зазначена підстава в свою чергу не була предметом дослідження Великої Палата Верховного Суду під час розгляду справи №522/9893/17

Зазначає, що доводи апелянта, що позивачем нібито не було обрано належного способу захисту своїх прав є необґрунтованими, оскільки на час подання позовної заяви у даній справі та час прийняття судом першої інстанції судового рішення у даній справі законодавцем були внесені зміни до ст. 26 Закону, якою передбачено порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, зміст яких детально розкрито судом першої інстанції у своєму рішенні.

Вказує, що законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи те, що на час подання ОСОБА_2 позовної заяви закон не передбачав способу захисту прав останньої, який би був ефективний на час прийняття судового рішення уданій справі, суд першої інстанції, з урахуванням наданих позивачем доказів та відносин між сторонами, визначив у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечитиме закону.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 та її представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Представник позивача заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає .

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, з наявності правових підстав для задоволення вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дядько позивача ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 02.02.2017 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 156.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 був зареєстрований у вказаній квартирі.

Спадкоємців першої черги та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, у померлого немає. Після смерті ОСОБА_6 . Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою 12 квітня 2017 року відкрито спадкову справу № 260/2017.

13 квітня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 05 липня 2017 року за вих. № 2369/02-14 отримала відповідь про неможливість оформлення спадщини, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують факт родинних відносин між нею та ОСОБА_6 . Крім того, із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , яким також листами від 05 липня 2017 року, нотаріусом запропоновано подати документи, що підтверджують родинні відносини із спадкодавцем.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року (цивільна справа № 607/8630/17) встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та її рідним дядьком ОСОБА_6

24 липня 2015 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким він на випадок смерті все своє майно, в тому числі спірну квартиру заповів ОСОБА_1 , яка є племінницею спадкодавця. Заповіт складено та посвідчено головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2019 року позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для визнання оскаржуваного заповіту недійсним. Спірний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам закону, його було посвідчено повноважною особою, за місцем проживання спадкодавця, волевиявлення якого відповідало його волі.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року (з урахуванням ухвали Тернопільського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року про виправлення описки у цій постанові) частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , змінено рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2019 року у мотивувальній частині шляхом її викладення у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що мотиви відмови у мотивувальній частині рішення суду є неправильними, оскільки оспорюваний заповіт є нікчемним в силу закону, так як сільський голова, який його посвідчував, не був наділений правом особисто вчиняти нотаріальні дії, а також уповноважувати членів виконавчого комітету сільської ради здійснювати нотаріальні дії. При цьому на час складення спірного заповіту саме виконавчому комітету сільської ради були делеговані повноваження щодо покладання на посадових осіб цього органу функції щодо вчинення нотаріальних дій. Крім того, сільський голова порушив принцип територіального округу, посвідчивши заповіт особи, яка не проживала на території територіальної громади, інтереси якої представляє Рогачинська сільська рада Бережанського району Тернопільської області.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2021 року справа № 607/7223/18 постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року залишено без змін. Верховний Суд в даній постанові вказав, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові, апеляційний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про їх невідповідність мотивів відмови у позові нормам закону, підставно вказавши, що оспорюваний заповіт є нікчемним в силу закону, так як сільський голова, який його посвідчував, не був наділений правом особисто вчиняти нотаріальні дії відносно особи, яка постійно проживає та зареєстрована поза межами цієї територіальної громади, у населеному пункті, де є нотаріус, тому визнання оспорюваного правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги на ті обставини, що апеляційним судом не встановлено нікчемності правочину, колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2021 року справа № 607/7223/18 зазначено, що установивши, що заповідач ОСОБА_6 був зареєстрований та постійно проживав у АДРЕСА_2 , тобто у населеному пункті, де є нотаріус, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що посвідчення заповіту від імені ОСОБА_6 головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області є порушенням порядку його посвідчення, що тягне за собою нікчемність цього заповіту.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті її дядька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , належним чином прийняла спадщину, а тому наділена правом звертатися з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи, що Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року встановлена нікчемність заповіту, посвідченого Рогачинською сільською радою Бережанського району Тернопільською області 24 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 40, на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, суд першої інстанції вірно виходив з того, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за №2-408), видане державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Боберською Оксаною Анатоліївною на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що позивачка не довела наявності порушеного права, оскільки є спадкоємцем п`ятої черги, а тому не має права на спадкування, так як усувається спадкоємцем другої черги колегія суддів не приймає до увги, як необгрунтовані.

Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року (цивільна справа № 607/8630/17) встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та її рідним дядьком ОСОБА_6 .

Позивачка є спадкоємецею другої черги після смерті її рідного дядька ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції правильно встановлено порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, який є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки припинив речове право ОСОБА_1 на спірну квартиру хоч такі позовні вимоги не ставились, колегія суддів не приймає до уваги, як необргунтовані.

Колегія суддів зазначає, що з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер витягу 170588313, у відповідності до запису про право власності за № 32012330, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за №2-408), видане державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Боберською Оксаною Анатоліївною.

Враховуючи, що судом першої інстанції визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року, суд підставно припинив речове право ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за №2-408), видане державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Боберською Оксаною Анатоліївною (номер запису про право власності 32012330).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367,374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Качура Семена Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від від 06 серпня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді