Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/14789/20за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Полонцем С.М.

встановив:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № R9В від 04.02.2014 в розмірі 77976,76 грн та понесені судові витрати у розмірі 2102 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.02.2014 між ПАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал»)та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 90000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом зі строком погашення до 04.02.2018. Умови договору належним чином не виконувались відповідачем, у зв`язку з чим станом на 27.12.2019 утворилась заборгованість в розмірі 77976,76 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 30151,19 грн; заборгованості за простроченими відсотками в сумі 10716,17 грн.; комісії 22815,00 грн.; пені на суму заборгованості 14294,40 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2021 року позовзадоволено повністю. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 4762,71 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 4663,06 грн. та заборгованості по відсоткам 99,365 грн., в решті вимог на загальну суму 73214,05 грн відмовити. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, тому нарахування позивачем комісії за управління кредитом в розмірі 22815,00 грн. є незаконним. Суд також не врахував, що строки позовної давності застосовуються до кожного місячного платежу. Оскільки банк звернувся до суду 01.12.2020, тому строк позовної давності застосовується до боргу станом на 30.11.2017 та складає 4663,06 грн. заборгованості за тілом кредиту і 99,65 грн. за відсотками. Крім того, позивач безпідставно нарахував, а суд безпідставно стягнув проценти за користування кредитом та неустойку, не врахувавши, що дія кредитного договору закінчилась 04.02.2018. Зважаючи на те, що відповідач є інвалідом ІІ групи, суд так само безпідставно стягнув з нього на користь позивача судові витрати.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Крім того вважає, що підстави для розгляду заяви про застосування позовної давності під час апеляційного розгляду справи відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 04.02.2014 між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 90000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом, строком до 04.02.2018.

Оскільки відповідач умови договору належним чином не виконував, щомісячно кредит не погашав, утворилась заборгованість станом на 27.12.2019 в сумі 77976,76 грн., яка складається із заборгованості: по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 30151,19 грн.; по відсоткам (в т.ч. прострочена) 10716,17 грн.; по комісії (в т.ч. прострочена) 22815,00 грн.; пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості 14294,40 грн.

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) №270317нв від 27.03.2017. ПАТ «ВТБ Банк» відступило позивачу АТ «Таскомбанк» права вимоги до відповідача за вищезазначеним кредитним договором.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2021 замінено стягувача АТ «Таскомбанк» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Задовольняючи повністю вимоги, суд першої інстанції дійшов такого висновку, виходячи з доведеності позивачем істотного порушення відповідачем умов кредитного договору та існування заборгованості, а також враховуючи позицію відповідача, який не оспорив ні суму позову, ні правильність проведеного позивачем розрахунку, ні підстав, з яких позов заявлений.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За умовами Договору Банк зобов`язався надати кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ БАНК» в розмірі 90000,00 грн. зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних або в іншому розмірі, передбаченому цим договором.

Згідно з п.4.2 Кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно відповідно Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління Кредитним договором у розмірі 1,69 % від початкової суми Кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитору будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість з плати за управління кредитом (комісії) в сумі 22815,00 грн. не звернув уваги на те, що хоча умовами договору і передбачено плату за обслуговування кредиту, однак позивачем не зазначено, які саме послуги за кредитом надавалися відповідачу.

При цьому банк нараховував щомісячні відсотки за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позичальника ОСОБА_1 , що є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Таким чином стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з плати за управління кредитом (комісії) в сумі 22815,00 грн. є незаконним.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16.

Відповідно до пункту першого Кредитного договору вбачається, що кредит надавався відповідачу на строк до 04 лютого 2018 року.

Такими чином, після закінчення дії кредитного договору, а саме після 04.02.2018 у позивача припинилось право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку.

З наданого позивачем до суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що позивач проводив нарахування пені з 27.12.2018 по 27.12.2019, тобто після закінчення дії кредитного договору. Враховуючи викладене, нарахування пені на суму простроченої заборгованості з 27.12.2018 в розмірі 14294,40 грн. є незаконною.

Також колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків через пропуск позивачем позовної давності щодо звернення до суду з відповідним позовом виходячи з наступного.

Відповідачем у апеляційній скарзі порушено питання про застосування строків позовної давності.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно висновку, який викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 200/11343/14-ц, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд вищевказаної справи. Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі, разом із копією позовної заяви і додатками, були направлені за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 .

Разом з тим, з наданої представником відповідача виписки із медичної карти амбулаторно хворого №7735, вбачається, що у зв`язку із онкологічними захворюваннями ОСОБА_1 , останній після виписки з лікарні з вересня 2020 року потребував постійного догляду, в зв`язку з чим до травня 2021 проживав у батька за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого від 08.07.2021, в якій місцем проживання відповідача зазначена вищевказана адреса (а.с.128,129,142). Таким чином, враховуючи ту обставину, що копію ухвали про відкриття провадження у справі від 09.12.2020 разом з позовною заявою, відповідач не отримував, колегія суддів вважає за можливе розглянути заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Поняття строк договору, строк виконання зобов`язання та термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України ).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України ). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ІДК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання охарактеризовані у статті 530 ЦК України . Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України ).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України ). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з них платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі№ 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс 16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс 16.

За умовами кредитного договору від 04.02.2014 (з урахуванням змін внесених договором №1 від 15.04.2016) сторони дійшли згоди що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 15 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Таким чином, з урахуванням умов кредитного договору та вимог закону, строк позовної давності у даному випадку повинен вираховуватися за кожним із цих платежів.

Позивач звернувся до суду із позовом 03 грудня 2020 року, про що свідчить штамп на конверті. Отже, строк позовної давності застосовується до заборгованості по тілу кредиту та відсоткам станом на 02.12.2017.

Таким чином, з урахуванням графіку повернення кредиту, залишок боргу по тілу кредиту станом на 03 грудня 2017 року становить 4663,06 грн. Однак позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту по платежам з 04 лютого 2014 року по 02 грудня 2017 року в розмірі 25488,14 грн.

Також враховуючи строки позовної давності та строк дії кредитного договору, до стягнення підлягають відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 4663,06 грн. за період з 03.12.2017 по 04.02.2018 (закінчення строку кредитного договору) на суму 99,65 грн, виходячи з наступного розрахунку: 4663,06 грн х 12% : 365 днів х 65 днів.

З урахування вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 4762,71 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4663,06 грн. та відсотків на суму 99,65 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Надання адвокатом Ляховим О.В. відповідачу адвокатських послуг при розгляді справи в апеляційному суді підтверджується, зокрема, ордером на надання правничої допомоги від 10.06.2021, договором про надання правничої допомоги № 18/21 від 08.06.2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги, актом прийому передачі наданих послуг по вказаному договору у Житомирському апеляційному суді № 1-1-18/21 від 17.06.2021, згідно якого вартість наданих адвокатом послуг складає 16821,40 грн, яка повинна бути сплачена в готівковій формі протягом 10 днів з дня стягнення коштів з ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.127,130-132).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтвердженні витрати на правничу допомогу, пропорційно до розміру вимог, в задоволенні яких було відмовлено ТОВ «Вердикт Капітал» (93,9%), в сумі 15795,29 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (а.с.128), компенсувати ТОВ «Вердикт Капітал» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, пропорційно до задоволених позовних вимог (6,1%) судовий збір в розмірі 128,22 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердит Капітал» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б, 04053) заборгованість за кредитним договором № R9В від 04.02.2014 в сумі 4762,71 грн.

Компенсувати ТОВ «Вердикт Капітал» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати в сумі 128,22 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердит Капітал» на користь ОСОБА_1 понесені під час апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15795,29 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді