Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районній суд, Донецької області в складі:

головуючого судді Чальцевої Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Бабенко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації. Заяву мотивував тим, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 грудня 2014 р. приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Гончаровим М.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1090, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, номер запису про право власності 7940650, належала на праві власності картира розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вiдносно ОСОБА_2 , як боржника, було вдкрито виконавче провадження № 59100398 на підставі виконавчого документу - виконавчого листа № 221/83/17, виданого Волноваським районним судом Донецької області від 19.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача - ОСОБА_4 - боргу у розмірі 175 453,01 грн. Під час примусового виконання виконавчого документа на вищевказану квартиру було звернено стягнення. Зазначена квартира була виставлена на реалізацію. Враховуючи те, що квартира не була реалізована на третіх торгах, вона була передана позивачу у власність, за ціною третіх електронних торгів в рахунок погашення боргу, про що головним державним виконавцем Волноваського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було винесено відповідну постанову та акт, які є підставами для оформлення права власності на квартиру. На підставі зазначених документів, 24 лютого 2021 р. державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Шишман В.О., як власнику квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було видано свідоцтво № 3-92 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулись. Право власності за позивачем на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером 40702349, що підтверджується відповідним Витягом № 245705048 і відповідає вимогам п. 4 ч. 1ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майном », а саме - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгiв, якщо прилюдні торги не відбулись, є підставою для державної ресстрації права власності в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно. Все вищезазначене, на думку позивача, свідчить про те, що позивач з 24 лютого 2021 р. є законним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а право власності ОСОБА_2 було припинено. Як власник квартири, позивач 03 березня 2021 р. звернувся до Донської селищної ради Волноваського району Донецької області, з метою отримання інформації про всіх осіб, місце проживання яких в ній зареєстровано. За наслідком чого позивачу, на ім`я колишнього власника, було видано довідку про склад сім`ї № 134 секретарем виконавчого комітету Донської селищної ради Волноваського району Донецької області. Вiдповiдно до відомостей, зазначених в довідці, в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання двох осіб, а саме колишнього власника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про яку позивачу взагалі нічого не відомо, і яка була зареєстрована в квартирі з дозволу колишнього власника. Зазначені особи не є членами сім`ї позивача, і це взагалі сторонні особи для нього. Позивач вже декілька разів приїзжав до своєї квартири, але потрапити до неї не зміг, оскільки дверi йому не вiдчиняли, ключiв в нього не має. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 вже була аналогічна ситуація, коли його примусово виселяли державні виконавці на підставі рішення суду з іншої квартири, належноi позивачу на праві власності, а саме - з квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 перед виселенням навмисно розгромив вказану квартиру, залишивши позивача таким чином без житла, внаслідок чого і виникла заборгованість у розмірі 175 453,01 грн., яку було стягнуто у судовому порядку, за наслідком чого було видано виконавчий лист N 221/783/17 вiд 19.03.2019 р. і на примусове виконання якого була реалізована та передана позивачу у власність квартира АДРЕСА_2 . Також позивач зазначає, що кількість зареєстрованих осіб в квартирі безпосередньо впливас на оплату житлово-комунальних послуг, в тому числі на отримання ним субсидії. Все вищезазначене на думку позивача, свідчить про наявність перешкод у користуванні правом власності при наявності документів, які підтверджують таке право, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом та просив задовольнити його у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - у судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_2 подав на адресу суду заяву, згідно якої позов не визнав, просив зупинити провадження по справі до розгляду його скарги на дії державного виконавця.

Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК Українив межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 лютого 2021 р. державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Шишман В.О., ОСОБА_1 , на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, як власнику квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було видано свідоцтво № 3-92 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулись ( а.с. 13).

Право власності за позивачем на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером 40702349, що підтверджується відповідним Витягом № 245705048 і відповідає вимогам п. 4 ч. 1ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майном », а саме - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгiв, якщо прилюдні торги не відбулись, є підставою для державної ресстрації права власності в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 14).

Згідно довідки про склад сім`ї № 134, виданої секретарем виконавчого комітету Донської селищної ради Волноваського району Донецької області 03.03.2021р. за № 134, « в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання двох осіб, а саме колишнього власника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 20)

Згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03.06.2021р., « ОСОБА_2 було відмовлено у поновленні строку звернення до суду для оскарження за скаргою про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Волноваського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Олишко Катерини Петрівни» (а.с. 37)

Відповідно до ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Ст. 41 Конституцпї України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом . Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст. 328 ЦК України, якою передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майн майно які підлягають держаній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже , з 24 лютого 2021 р. ОСОБА_1 є законним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а право власності ОСОБА_2 було припинено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, а саме право власності припинено у зв`язку зі зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника на підставі інших нормативно-правових актів, які регулюють процедуру примусового виконання рамках Закону України «Про виконавче провадження», процедуру оформлення свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгiв, якщо прилюдні торги не відбулись відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 р. у справі N 6-1581цc-14 та постанові Верховного Суду Украпни вд 16.11 2016 р. у справі 6-709цс -16 зазначено, що ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання, проживина членів їх сімей та інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорудження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осiб будь-яким чином шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Право власності на квартиру у ОСОБА_2 було припинено. Оскільки з ним мешкає та зареєстрована ОСОБА_3 , відповідно, вона теж втрачає право користування квартирою. як член його сім`ї, оскільки ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаемні права та обов`язки.

Вiдповiдачі не є членами сім`ї позивача і тому на них не розповсюджується іншого положення ст. 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Також мiж позивачем та відповідачами не укладались угоди про користування квартирою (сервітут). Враховуючи це, відповідачі вважаються такими, якi самоправно займають належну позивачу квартиру i відповідно до ст. 116 ЖК України, підлягають виселенню без надання житлового приміщення.

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на рiч (майно), яке вона здiйснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володiння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 327 ЦК України право власності, і відповідно право володіти, користуватись та розпоряджатись майном на свій розсуд, є непорушним Ніхто не може бути протиправно позбавлення цього права й обмежений у його здійсненні. Враховуючи вимоги ч.1 от 391 ЦК України, позивач має право вимагати усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Враховуючи положення вимог ст. 109 ЖК України, постановою Верховного Суду України по справі № 182/7347/18 від 16.12 2020р. було унормоване питання в частині відсутності необхідності надання іншого житлового приміщення особам під час вирiшення питання судом щодо їх виселення. В Постанові зазначено, що під час вирішення питання щодо виселення особи без наданни iншого житлового приміщення, застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 ( «Право користування чужим майном») ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відноси положень ЖК Української PCP, прийнятого 30 червня 1983 р., не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинiшнiх суспільних відносин. Натомість, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цc20)).

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження N 14 391 цс19) вказано, що «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушуе (пункт 3 частини другот статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. З урахуванням викладеного, Верховним Судом України у зазначеній Постанові було зроблено висновок про відсутність необхідності надавати iнше житлове приміщенням особам, які втратили право користування ним, без надання їм іншого житлового приміщення.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Що стосується позовних вимог в частині зняття з реєстрації відповідачів по справі, то суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред`явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу.

Враховуючи, що вимоги про зняття з реєстрації особи заявлені до неналежного відповідача, а рішення суду про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення , є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимога в частині зняття зазначених осіб з реєстрації, є передчасною і задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачів понесені позивачем витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 917, 08 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.4 Конституції України, ч. 1 ст. 16, 316, 317, 319, 327, 391, 406 ЦК України, статтями 4, 175, 176, 172, 174 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про державну рееєтрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

В решті частині позов залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , солідарно, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 917,08 грн.

Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Чальцева