ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Чернівці

справа № 726/432/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину в цьому майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Байцар Л.В.),-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину в цьому майні.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в період з 28.09.2002 року до 06.03.2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 .

16 квітня 2003 року відповідачка, перебуваючи в шлюбі, уклала договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відсоток готовності якого складав 56%. Згідно із умовами договору, право власності на відчужуваний будинок переходило до ОСОБА_2 із покладенням на неї обов`язку в тримісячний термін виготовити документи на право користування земельною ділянкою та переоформити дозвіл на проведення будівельно-монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та зареєструвати цей договір після здачі в експлуатацію будинку в Чернівецькому комунальному БТІ. Вказане положення було включено в Договір, згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради №260/8 від 08.04.2003 року.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/298/21

Кошти на придбання вказаного незавершеного будівництвом житлового будинку в сумі 35 517 гривень, були в розпорядженні подружжя, в зв`язку із продажем ОСОБА_1 13.02.2003 року, 1/3 частини належної йому квартири, яка перейшла йому у спадок 13.08.2002 року.

На підтвердження вказаної обставини також свідчить договір завдатку від 22.03.2003 року, згідно із умовами якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_5 , ОСОБА_6 завдаток в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США на доказ укладення та забезпечення виконання договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , в рахунок належних до сплати 11 000 (одинадцяти тисяч) доларів США. (копія - додається).

Земельна ділянка, яка була складовою частиною договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, була належним чином оформлена 24.02.2009 року, та присвоєно кадастровий номер :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

В подальшому, протягом квітня 2004 року по жовтень 2010 року, фінансувалось подальше завершення будівництва будинку та створення нових об`єктів незавершеного будівництва (гараж, вигрібна яма, огорожа) за адресою АДРЕСА_1 .

На день подання позову незавершений будинок складається з: цокольного поверху загальною площею - 124,8 м.кв; першого поверху - загальною площею - 125,4 м.кв. (з них - 60,8 м.кв. - житлова); другого поверху - загальною площею - 132,8 м.кв. (з них - 67,1 м2 - житлова); Усього по будинку: загальна площа 383 м.кв., з них 127,9 м.кв. - житлова. Крім того, на земельній ділянці самовільно збудовано: гараж літера «Б», вигрібну яму та огорожу (копія документів - додається).

Згідно із висновком експерта від 05.09.2016 року - сукупна вартість майна колишнього подружжя, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , і складається з незавершеного будівництвом двоповерхового з цокольним поверхом цегляного житлового будинку літ А, загальною площею 383 м.кв. зі ступенем будівельної готовності 93%, цегляного гаражу літ.Б, вигрібної ями №2, огорожі №3, ринкова вартість об`єкту оцінки становить 2222354 (два мільйона двісті двадцять дві тисячі триста п`ятдесят чотири) гривні, (без врахування ПДВ).

Починаючи з кінця 2010 року, подружжя перестало проживати однією сім`єю, та за позовом ОСОБА_2 шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано 06.03.2012 року, згідно з рішенням Садгірського районного суду Чернівецької області.

Позивач, без судового втручання позбавлений, одноосібної можливості по проведенню державної реєстрації незавершеного будівництвом будинку, оскільки, «титульним» володільцем, як земельної ділянки, так і об`єкту незавершеного будівництва є відповідач, і виключно вона може завершити процедуру реєстрації об`єкту нерухомості

Враховуючи вищевикладене, просив визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1 га, з кадастровим номером :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачною будівництва, а також будівельні матеріали та приладдя, використані в створення об`єктів незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «А», загальною площею - 132,8 м.кв. (з них - 67,1 м.кв. - житлова); гаражу літ. «Б»; вигрібної ями №2 та огорожі №3, вартістю 2222354 (два мільйона двісті двадцять дві тисячі триста п`ятдесят чотири) грн., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину будівельних матеріалів та приладдя, використаних у створення об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2020 року позовні вимоги задоволені.

Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 а також визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га, з кадастровим номером :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та приладдя, використаних у створення об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку літ. «А», загальною площею - 132,8 м.кв. (з них - 67,1 м.кв. - житлова); гаражу літ. «Б»; вигрібної ями №2 та огорожі №3, вартістю 2222354 (два мільйона двісті двадцять дві тисячі триста п`ятдесят чотири) гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не надано правову оцінку поданій нею заяві про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем такий строк пропущений. Вказує, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майна зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Як вбачається з інформації, яка містить на офіційному порталі «Судова влада України» позивач дізнався про порушення свого права 17.05.2016 року, оскільки ним вперше було подано позов до Садгірського районного суду м. Чернівці про поділ вищевказаного майна подружжя та наступного разу 07.07.2016 року про визнання права власності на це майно.

Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, зазначає, що доводи позивача про те, що ним нібито витрачено 11 000 доларів США отриманих ним від продажу своєї власності на купівлю спірного домоволодіння є безпідставними та не підтверджені належними доказами, так як згідно п.4 договору купівлі-продажу, яким він продав 1/3 квартири зазначено, що вартість квартири складає 36778 гривень, що станом на день продажу його частка складає лише 2300,06 доларів США , що спростовує наведені посилання.

Стосовно договору про завдаток від 22.03.2003 року, то зазначає, що вказаний договір був відсутній до початку розгляду справ про поділ майна, а з`явився лише зараз, що свідчить про сумнівність його походження, так як позивач раніше притягався до кримінальної відповідальності за підробку документів.

Посилається на те, що спірне домоволодіння було придбане за кошти матері, яка на той час декілька разів перебувала на роботі за кордоном, вказаний факт підтверджується і тим, що саме вона є покупцем по договору купівлі-продажу вказаного майна, земельна ділянка на якій знаходиться будинок була нею приватизована.

Вважає, що недостовірним є твердження позивача про придбання будівельних матеріалів за його рахунок, оскільки з вказаних ним квитанцій можна дійти висновку про отримання ним товару та розрахунок за нього, але аж ніяк не про походження коштів, за які вони були придбані.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця таке будівництво, тому дійшов до висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток та визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та приладдя, використаних в створенні об`єктів незавершеного будівництва житлового будинку та споруд.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у часині другій статі 372 ЦК України

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 позивач уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 28.09.2002 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького управління юстиції, актовий запис №1373, який згідно рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06.03.2012 року було розірвано.

16.04.2003 року, під час перебування в шлюбі, було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , готовність якого складав 56%. Згідно із умовами вказаного договору, право власності на відчужуваний будинок переходило до ОСОБА_2 із покладенням на неї обов`язку в тримісячний термін виготовити документи на право користування земельною ділянкою та переоформити дозвіл на проведення будівельно-монтажних робіт в міській інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та зареєструвати цей договір після здачі в експлуатацію будинку в Чернівецькому комунальному БТІ, вказане положення було включено в Договір, згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради №260/8 від 08.04.2003 року.

Згідно акту на землю ЯЕ 360231 від 24.02.2009 року земельна ділянка, яка була складовою частиною договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, була належним чином оформлена 24.02.2009 року із присвоєнням кадастрового номеру :68:002:0245, із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Крім того, судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що згідно копій квитанцій протягом квітня 2004 року по жовтень 2010 року, фінансувалось завершення будівництва будинку та створення нових об`єктів незавершеного будівництва (гараж, вигрібна яма, огорожа) за адресою АДРЕСА_1 , які згідно технічного паспорту на будинковолодіння були самовільно збудовані.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Згідно з частинами першою, другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331 ЦК України дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво.

Таким чином, для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що визнаючи спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 самочинно збудованих: гаражу літ. Б, вигрібної ями №2, огорожі №3, судом першої інстанції не враховано вказаних норм права, що призвело до постановлення не обґрунтованого рішення.

Разом з тим, що стосується об`єкту незавершеного будівництвом житлового будинку, який був придбаний подружжям 16.04.2003 року і процент готовності якого складав 56%, об`єкт незавершеного будівництва був доведений до стану будівельної готовності - 93%, і станом на день подання позову складається з: цокольного поверху загальною площею - 124,8 м.кв; першого поверху - загальною площею - 125,4 м.кв. (з них - 60,8 м.кв. - житлова); другого поверху - загальною площею 132,8 м.кв. (з них - 67,1 м2 - житлова); усього по будинку: загальна площа 383 м.кв., з них 127,9 м.кв. - житлова, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз норм ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.331), «об`єкт будівництва» (ст.876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Матеріали справи містять звіт про незалежну оцінку майна незавершеного будівництвом житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами від 05.09.2016 року, з якого вбачається, що сукупна вартість майна колишнього подружжя, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , і складається з незавершеного будівництвом двоповерхового з цокольним поверхом цегляного житлового будинку літ А, загальною площею 383 м.кв. зі ступенем будівельної готовності 93%, цегляного гаражу літ.Б, вигрібної ями №2, огорожі №3, ринкова вартість об`єкту оцінки становить 2222354 (два мільйона двісті двадцять дві тисячі триста п`ятдесят чотири) гривні (без врахування ПДВ).

Проте звіт про незалежну оцінку майна не містить даних про конкретний обсяг використаних у процесі будівництва будівельних матеріалів чи обладнання, їх найменування та кількість.

За характером спору у справі підлягає встановленню конкретний обсяг використаних у процесі будівництва нерухомого майна будівельних матеріалів чи обладнання, їх найменування та кількість.

Однак у справі відсутній висновок будівельно-технічної експертизи, або інші належні докази, які б підтверджували вартість та обсяг будівельних матеріалів, які були використані для побудови указаного житлового будинку, для можливості визнання права на будівельні матеріали та обладнання, які були використані для будівництва незавершеного житлового будинку.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що при постановленні рішення суд першої інстанції належним чином не дослідив всі обставини справи, оскільки, у разі вирішення спору з приводу визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, у рішенні суду слід зазначати ці матеріали та обладнання, деталізувати та конкретизувати перелік, найменування, обсяг, вартість використаних будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об`єкту нерухомості.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом строку позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що на підставі вище викладеного прийшла до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , тому у позові слід відмовити саме із цих підстав.

Разом з тим колегія суддів вказує, що доводи апеляційної скарги відносно того, що спірне домоволодіння було придбане за кошти її матері, а також про сумнівність договору про завдаток від 22.03.2003 року належними та допустимими доказами не підтверджені, тому є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ч.4 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Тому, колегія суддів зазначає, що є передчасними та не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо визнання права власності на Ѕ земельної ділянки площею 0,1 га із цільовим призначенням для індивідуального житлового будівництва, з самочинно збудованим об`єктом на ній до отримання права власності на цей об`єкт.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони наділені відповідними процесуальними правами при розгляді справи в суді у порядку цивільного судочинства, у тому числі і забезпечення доказів шляхом проведення експертизи, однак позивач таке клопотання не заявляв, і даним правом не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Наявний в матеріалах справи звіт про незалежну оцінку майна не є належним доказом, який би містив дані про конкретний обсяг використаних у процесі будівництва будівельних матеріалів чи обладнання, їх найменування та кількість.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2020 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину в цьому майні, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 березня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк