Дата документу 23.12.2021 Справа № 314/4851/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/4851/19Головуючий у 1-й інстанції Мануйлова Н.Ю. Повний текст рішення складено 17.06.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/3186/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вільнянської міської ради Запорізької області, треті особи: ОСОБА_2 , Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні» про захист персональних даних, відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), який в подальшому було уточнено (а.с. 51-64), в якому просила:

- визнати протиправними діями відповідача щодо збору персональних і обробці персональних даних про ОСОБА_1 у вигляді збору копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , копії пенсійного посвідчення інваліда 2 групи;

- визнати протиправними діями відповідача щодо задоволення усного запиту до сільради Геокадастру про надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , пенсійного посвідчення особи по адмінсправі ОСОБА_2 ;

- визнати протиправними діями відповідача щодо поширення розповсюдження персональної інформації про ОСОБА_1 надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 , ідентифікаційного коду та пенсійного посвідчення ОСОБА_1 у судовій справі Запорізького окружного адміністративного суду №280/4481/19, судовій справі Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області №318/2377/19 і в судовій справі Вільнянського районного суду Запорізької області №314/3496/19 та невизначеному колу осіб;

- вилучити персональну та конфіденційну інформацію, розповсюджену відповідачем без її згоди про особу від матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за самовільне захоплення землі від Геокадастру у Запорізькій області - її паспорт громадянина України і ідентифікаційний код від справи в судді Кисіль Р.В. справа №280/4481/19, від справи №318/2377/19 і від справи №314/3496/19;

- зобов`язати відповідача утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про її особу і особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без її попередньої письмової на це згоди (у тому числі про її місце роботи, наявність квартири та іншого майна, в тому числі земельних ділянок, тощо);

- стягнути на її користь з відповідача матеріальну шкоду 1500,00 грн. і моральну шкоду 50000,00 грн.;

- зобов`язати Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні» опублікувати повний текст рішення суду по справі в друкованому засобі черговому тиражі після вступу рішення суду в силу;

- притягнути відповідача до відповідальності за неповагу до суду за дії введення в оману суд, умисне зловживання правами і обов`язками сторони.

В обґрунтування зазначеного позову позивач зазначала, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду є справа № 280/4481/19 за її позовом до Геокадастру в Запорізькій області. 17.10.19 відповідач надав до справи відзив на позов та 15 документів це різні акти перевірки, схеми переписку, вимоги, протоколи по її колгоспному двору. В тому числі і лист довідка сільради від 12.09.19 року № 02-03-11/363 до Геокадастру. В листі сільради вказано, що сільрада на усний запит Геокадастру надає копії документів, а саме: копії з господарських книг с. Грізне, паспорт громадянина України та ідентифікаційні номери гр. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 додаток на 8 аркушах. Таким чином, вона дізналася, що відповідач протиправно збирав обробляв та поширив її персональні дані про особу. Вважає, що відповідач протиправно зібрав персональні дані без її згоди, а потім поширив та розповсюдив персональну та конфіденційну інформацію відносно неї та ОСОБА_2 до судів різних інстанцій (справа № 280/4481/19, головуючий суддя Кисіль; справа № 318/2377/19, суддя Васильченко В.В.; справа №314/3496/19, суддя Кіяшко В.О.) і 09.06.2020 в своїх письмових запереченнях з додатками до листа сільради та по даній справі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кофанова А.В. (а.с. 10).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 11) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи.

В автоматизованому порядку суддею Мануйловою Н.Ю. у цій справі замінено суддю ОСОБА_3 у цій справі у зв`язку із звільненням з посади останнього (а.с. 47-48).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року (а.с. 124-129), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 17 червня 2021 року про виправлення описки (а.с. 131), залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року (головуючий суддя Гончар М.С., судді Маловічко С.В. та Подліянова Г.С. а.с. 219-220), у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 134-135) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та постановити рішення, яким:

- визнати порушенням відповідачем вимог ст. 68 Конституції України обов`язку дотримуватися Конституції України та законів України, та посягання на права і свободи, честь і гідність інших людей;

- вилучити персональну та конфіденційну інформацію, розповсюджену відповідачем без її згоди про особу від Геокадастру у Запорізькій області паспорт громадянина України та ідентифікаційний код позивача ОСОБА_1 ;

- на підставі ст. 32 Конституції України, ст. 47 Закону України «Про інформацію» визнати персональну та конфіденційну інформацію розповсюджену без згоди на те особи позивача;

- зобов`язати відповідача утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про її особу і особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без її попередньої письмової на це згоди (у тому числі про її місце роботи, наявність квартири та іншого майна, в тому числі земельних ділянок, тощо);

- стягнути на її користь з відповідача матеріальну шкоду 500,00 грн. і моральну шкоду 50000,00 грн.;

- зобов`язати Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні» опублікувати повний текст рішення суду по справі в друкованому засобі черговому тиражі після вступу рішення суду в силу.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 137).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року (а.с.138) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року (а.с.145) визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддям Гончар М.С., Маловічко С.В. та Подліяновій Г.С. у цій справі та передано на розгляд іншому судді в автоматизованому порядку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року (суддя Кухар С.В. а.с. 147-148) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддям Гончар М.С., Маловічко С.В. та Подліяновій Г.С. у цій справі відмовлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року (а.с.150-151) було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали апеляційного суду від 06 серпня 2021 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2021 року (а.с. 157-158) апеляційне провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою апеляційного суду від 26 серпня 2021 року дану справу призначено до апеляційного розгляду в режимі відеоконференції (а.с. 159), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також додаткової відпустки судді доповідача (а.с. 201).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час її розгляду апеляційним судом взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи всі учасники цієї справи, у тому числі в режимі відеоконфернції, не з`явились, про причини неявки станом на час розгляду цієї справи 23.12.2021 року об 11 годині 40 хвилині апеляційний суд не сповістили, будь-яких клопотань апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Інших відводів, окрім того, що був розглянутий вже раніше, у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст. ст. 3 - 4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для задоволення останнього.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Суд першої інстанції правильно при вирішенні цієї справи виходив із такого.

Спірні правовідносини врегульовані декількома законами, що регулюють питання надання інформації про фізичних осіб. Це Закон «Про інформацію», що регулює відносини щодо одержання і поширення інформації, Закон «Про захист персональних даних», що визначає захист і обробку персональних даних, а також Закон «Про доступ до публічної інформації», який надає право на отримання інформації, що знаходиться у володінні розпорядників.

У ст. 11 Закону України «Про інформацію» визначено: «інформація про фізичну особу (персональні дані) відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована…». Аналогічне визначення персональних даних закріплено у статті 1 Закону «Про захист персональних даних»: «персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована».

Відповідно до Закону «Про доступ до публічної інформації» конфіденційною є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Схоже визначення нам дає Закон «Про інформацію» у статті 21, а саме: «конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом».

Так, Закон «Про інформацію» вказує, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Конфіденційною є інформація про фізичну або юридичну особу, крім суб`єктів владних повноважень, яка обмежена у доступі цією особою, а також попередньо обмежена законодавством до моменту, поки особа не відкриє таку інформацію за власним бажанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конфіденційна інформація про особу, в тому числі персональні данні , можуть поширюватися розпорядником за згоди цієї особи або без такої згоди на підставі Закону.

Так, Закон «Про доступ до публічної інформації» дозволяє поширювати таку інформацію, якщо суспільний інтерес в її отриманні переважає шкоду, яка може бути завдана розголошенням інформації.

Відповідно до Закону «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право отримати інформацію незалежно від того, стосується вона його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

У п. 1 ст. 16 Закону «Про захист персональних даних» міститься відсилкова норма: «…Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації». Також, у частині четвертій статті 13 Закону «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що «усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом».

Згідно із ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до листа Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 12.09.2019 за № 02-03-11/363 на усний запит посадової особи Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування ГУ Держгеокадастру в Запорізькій області Сільським головою було надано посадовій особі відповідача копію паспорта та ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказані документи були отримані відповідачем в межах наданих повноважень щодо здійснення державного нагляду (контролю): у частині дотримання земельного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач отримав паспорт ОСОБА_1 при здійсненні ним своїх владних повноважень при здійсненні ним своїх функцій, твердження позивача про порушення останнім вимог Закону України «Про захист персональних даних» , «Про інформацію» є безпідставним , а позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача щодо збору персональних даних про ОСОБА_1 у вигляді усного запиту до сільради про надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , визнання протиправними дій відповідача щодо поширення розповсюдження персональної інформації про ОСОБА_1 , надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 та її ідентифікаційного коду, пенсійного посвідченняу судовій справі Запорізького окружного адміністративного суду №280/4481/19, судовій справі К.-Дніпровського районного суду №318/2377/19 й в судовій справі Вільнянського районного суду №314/3496/19 та невизначеному колу осіб, зобов`язати відповідача, утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про її особу і особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без її попередньої письмової на це згоди є безпідставними.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що в силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі № 9-зп від 25.12.1997 року під час розгляду справи підлягають встановленню факти або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, дана позиція є обов`язковою для виконання та дотримання судами.

Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем не надано жодного обґрунтування того, що звернувшись за запитом та отримавши паспорт та ідентифікаційний код ОСОБА_1 , відповідачем було порушено будь-які права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині вилучення персональної та конфіденційної інформації розповсюдженої відповідачем без її згоди про особу від матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за самовільне захоплення землі від Геокадастру в Запорізькій області - її паспорт громадянина України і ідентифікаційний код від справи в судді Кисіль Р.В. справа 280/4481/19, від справи №318/2377/19 і від справи 314/3496/19, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» суддя при здійсненні правосуддя підкоряється лише закону і нікому не підзвітний. Суддям забезпечується свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числі прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб.

Незалежність суддів при розгляді конкретних судових справ має забезпечуватись і в самому суді. У зв`язку з цим неприпустимими є: - непроцесуальний вплив на суддю з боку інших суддів, у тому числі тих, що обіймають адміністративні посади в судах;- встановлення контролю за здійсненням судочинства суддею, виклик його до вищестоящих судів та вимагання звітів чи пояснень про розгляд конкретних справ; - витребування від судді будь-якої інформації чи довідок про хід та перспективи розгляду справи, іншої інформації, яка може надаватися лише сторонам у справі та іншим особам, визначеним процесуальним законодавством, а також відомостей, які становлять таємницю нарадчої кімнати; - прийняття суддею від будь-яких осіб та розгляд ним заяв, скарг, інших документів поза встановленим законом процесуальним порядком.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем в цій частині позовних вимог обрано спосіб захисту права, який не передбачений законом та йому суперечить, крім того, взагалі не надано доказів порушеного права, а отже в цій частині суд першої інстанції правильно відмовив в його задоволенні.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтувала та не надала доказів заподіяння їй матеріальної або моральної шкоди діями відповідача, не надала доказів що відносно неї було допущено протиправну поведінку, вчинено неправомірні дії чи бездіяльність, а тому в цій частині також в задоволенні позовних вимог позивача у цій справі суд першої інстанції також правильно відмовив.

Позовні вимоги в частині зобов`язання опублікувати рішення суду в газеті та вимога про притягнення відповідача до відповідальності за неповагу до суду за дії введення в оману суд, умисне зловживання правами і обов`язками сторін уд першої інстанції також правильно вважав безпідставними, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування її позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено, що позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи (а.с. 6), була звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі в силу вимог закону.

Лише вже після судового засідання у цій справі об 14 годині 10 хвилині суддя-доповідач отримала заяву відповідача, в якій останній просив закрити провадження у цій справі у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення 07 червня 2021 року у цій справі, до якої останні додав копію інформації Вільнянського ВДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області від 16.12.2021 року на підтвердження реєстрації смерті позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, дане клопотання не могло бути і не було предметом розгляду апеляційного суду у цій справі, оскільки воно було відсутнє саме на час розгляду цієї справи апеляційним судом об 11 годині 40 хвилині.

Крім того, в силу вимог ст. 377 ч. 3 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалене законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог ч. 1 цієї статті (судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю…з закриття провадження у справі…з підстав, передбачених ст. 255…цього Кодексу).

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.12.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.