Справа № 199/7407/19
(2/199/75/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Францевій М.О.

за участю учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними правочинів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними правочинів, мотивуючи його тим, що вона з 21 серпня 1979 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . У 2019 році їй стало відомо, що ОСОБА_5 без її відома та згоди уклав правочини щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя, а саме:

-договір від 15.07.2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , згідно умов якого ОСОБА_6 , нібито, надав ОСОБА_5 позику у розмірі 200 000 доларів США (далі по тексту - «Договір від 15.07.2002»);

-додаткову угоду від 24.05.2004 року до Договору від 15.07.2002 року, відповідно до умов якої, встановлено перелік об`єктів нерухомого майна, яке нібито придбав ОСОБА_5 за грошові кошти ОСОБА_6 , та встановлено зобов`язання ОСОБА_5 повернути грошові кошти ОСОБА_6 або передати у власність ОСОБА_6 зазначене нерухоме майно, на першу вимогу останнього;

-розписку ОСОБА_5 від 24.05.2004 року, якою ОСОБА_5 нібито підтвердив отримання грошових коштів від ОСОБА_6 в розмірі 200 000 доларів США, та своє зобов`язання повернути ці кошти або переоформити на ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, відповідно до переліку у Додатковій угоді від 24.05.2004.

Позивач вважає зазначені вище правочини недійсними, та такими, що не можуть за законом створювати правові наслідки.

На думку ОСОБА_4 , її право власності на спільне з чоловіком майно порушено підписанням таких документів, та оспорюється відповідачами, що стало підставою для звернення до суду із позовом про визнання згаданих правочинів недійсними.

Позивач зазначає, що укладений ОСОБА_5 правочин з ОСОБА_6 15.07.2002 року, за своїм змістом фактично є договором позики, забезпеченим заставою нерухомого майна, не відповідає вимозі ст. 6 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення Договору від 15.07.2002 року), оскільки на час укладення зазначеного договору ОСОБА_5 перебував в шлюбних відносинах та розумів, що придбання у власність нерухомого майна надасть такому майну статус спільної сумісної власності подружжя. Однак дозволу дружини на укладення договору від 15.07.2002 з ОСОБА_6 , отримано не було.

Крім того про недійсність договору від 15.07.2002 року, який містить умови забезпечення договору позики заставою, також свідчить і відсутність опису заставного майна, щодо якого домовляються сторони, що прямо суперечить ст. 12 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення договору) та відсутність нотаріального посвідчення договору.

Додаткова угода від 24.05.2004 року, укладена між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також розписка ОСОБА_5 , на думку позивача, містять ознаки договору позики, забезпеченого договором іпотеки. Таким чином, такий договір підлягає регулюванню саме виходячи зі змісту договорів позики та іпотеки, оскільки вимоги, встановлені законом щодо таких договорів, підлягають обов`язковому застосуванню до додаткової угоди та розписки від 24.05.2004 за їх змістом та сутністю відносин між сторонами.

Договір від 15.07.2002, і додаткова угода до нього від 24.05.2004, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 без дотримання нотаріальної форми договору, що тягне за собою недійсність договору від 15.07.2002, і додаткової угоди до нього від 24.05.2004, на підставі діючого, на час їх укладання, законодавства.

Розписка ОСОБА_5 , також є недійсною, оскільки містить зобов`язання ОСОБА_5 передати нерухоме майно у власність ОСОБА_6 у разі неповернення боргу (забезпечення виконання договору позики заставою нерухомого майна), через недотримання нотаріальної форми такого обов`язку.

Крім того позивач зазначає, що під час укладання договору від 15.07.2012 року, додаткової угоди від 24.05.2004 року та розписки від 24.05.2004 року сторонами не було дотримано норм законодавства в частині розрахунків на території України, а саме те, що зобов`язання має бути виражене у грошові одиниці України гривні.

Посилаючись на вище викладені обставини просить суд визнати недійсним договір без номеру, укладений 15.07.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , щодо отримання ОСОБА_5 позики в сумі 200 000 доларів США з метою купівлі нерухомого майна. Визнати недійсною додаткову угоду від 24.05.2004 року, до договору від 15.07.2002 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , щодо обов`язку ОСОБА_5 на першу вимогу ОСОБА_6 повернути позичені гроші, або переоформити право власності на нерухоме майно. Визнати недійсною розписку ОСОБА_5 від 24.05.2004 року, щодо отримання позики в сумі 200 000 доларів США та обов`язку на першу вимогу ОСОБА_6 повернути позичені гроші, або переоформити право власності на нерухоме майно.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 надав відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог в повному обсязі посилаючись не те, що придбане ОСОБА_5 на кошти ОСОБА_6 майно в рамках виконання умов договору від 15.07.2002р, рішенням Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 06.12.2019р по справі № 200/14800/15-ц було визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 , то договір від 15.07.2002р, додаткова угода від 24.05.2004р., розписка від 24.05.2004р ніяким чином не впливають та не порушують майнові права чи інтереси Позивача, а тому визнання оспорюваних документів не дійсними приведе до того стану, який мали Відповідачі до вчинення правочинів, при цьому майнові права Позивача залишаться незмінними, а тому на його думку у Позивача відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про визнання Договору від 15.07.2002р, Додаткової угоди від 24.05.2004р., Розписки від 24.05.2004р недійсними.

Також зазначив, що твердження представника позивача щодо недійсності вказаних правочинів, у зв`язку з недотриманням порядку їх оформлення, відсутності нотаріального посвідчення, а також про те, що договір від 15.07.2002 року та додаткова угода від 24.05.2004 року містять ознаки позики, забезпеченої іпотекою, спростовуються безпосередніми умовами як договору, так і додаткової угоди.

У відповідності до п.1 договору від 15.07.2002 року (мовою оригіналу): «Сторона-1 одалживает Стороне-2 денежньїе средства в размере 200 000,00 (двести тисяч) долларов СІИА. на покупку недвижимого имущества, а Сторона-2 обязуется использовать приобретенное на его имя имущество в целях ведення бизнеса и оддавать Стороне-1 часть прибьіли, полученной от такого использования.»

Згідно п.2. договору від 15.07.2002 року (мовою оригіналу): «Сторона-2 обязуется вернуть по первому требованию Сторони-1 денежньїе средства в полном размере, или переоформить право собственности на все приобретенное на одолженньїе денежньїе средства обьектьі недвижимости.»

Пунктом 3 договору від 15.07.2002 року (мовою оригіналу), встановлено: «Сторони договорились, что, так как денежньїе средства на покупку недвижимого имущества в полной мере оплачивает Сторона- 1, формально, вся приобретенная недвижимость принадлежит Стороне-1.»

З огляду на наведені вище домовленості, яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 досягли під час укладання договору та додаткової угоди, метою придбання нерухомості є ведення спільного бізнесу з метою отримання прибутку зі здавання в оренду приміщень/квартир.

Тобто предметом договору від 15.07.2002 року є те, що ОСОБА_5 від свого імені, але за рахунок ОСОБА_6 придбаває об`єкти нерухомості, з метою подальшого їх використання та розподілення від такого використання доходу між сторонами. Умови вказаного договору, на думку представника відповідача, більше містять ознаки договору про спільну діяльність.

Таким чином, нотаріальне посвідчення договорів між фізичними особами, зокрема як в даному випадку договору про спільну діяльність, у випадках прямо не передбачених законом є правом, а не обов`язком сторін такого правочину. Крім того, дійсність оспорюваних документів підтверджується зокрема виконанням їхніх умов сторонами правочину протягом всього часу їх дії (з моменту підписання та до теперішнього часу).

Також представник відповідача зазначив, що 21.05.2004р., перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 позивач видала довіреність, завірену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., зареєстровану в реєстрі за № 1297, якою уповноважила ОСОБА_5 на керування розпорядження усім без винятку своїм майном.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 надав відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що Договір від 15.07.2002 року на сьогоднішній день не розірвано, а факт його укладання визнано самим ОСОБА_5 та підтверджено укладеною до цього договору додатковою угодою та власноруч написаною розпискою ОСОБА_5 . Суть договору полягала в отримані ОСОБА_5 грошових коштів на придбання об`єктів нерухомості, з метою отримання від їх використання прибутку та його поділу між сторонами правочину. Перелік придбаних об`єктів нерухомості зафіксовано в додатковій угоді від 24.05.2004 року.

Крім того представник відповідача зазначає, що договір від 15.07.2002 року укладався до придбання об`єктів нерухомості, а отже на його думку посилання представника позивача на те, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх власників не відповідає дійсним обставинам.

Сам договір від 15.07.2002 року не є заставою, а отже ОСОБА_5 не мав та не повинен був отримувати дозвіл на його укладання у ОСОБА_4 .

Додаткова угода від 24.05.2004 року укладена під договір від 15.07.2002 року, який за своєю суттю не є договором позики. Метою укладання вказаного договору є спільне ведення підприємницької діяльності та отримання прибутку від неї. Вказані умови чітко вбачаються із договору від 15.07.2002 року та не дають змоги неоднакового тлумачення, або можливості вбачати додатковий предмет.

Крім того зазначає, що у позивача взагалі відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про визнання Договору від 15.07.2002р, Додаткової угоди від 24.05.2004р. Розписки від 24.05.2004р недійсними, оскільки майно придбане ОСОБА_5 на кошти ОСОБА_6 в рамках виконання умов договору від 15.07.2002р, рішенням Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 06.12.2019р по справі № 200/14800/15-ц було визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 , отже визнання оспорюваних документів не дійсними приведе до того стану, який мали Відповідачі до вчинення правочинів, при цьому майнові права Позивача залишаться незмінними.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав зазначених у відзивах на позовну заяву, просили суд відмовити у позові.

Вислухавши пояснення учасників процесу, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 21 серпня 1979 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

15.07.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір, у відповідності до умов якого, ОСОБА_5 зобов`язується за грошові кошти надані ОСОБА_7 вчинити декілька правочинів щодо придбання нерухомого майна, від свого імені, але за рахунок ОСОБА_7 .

24.05.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до Договору від 15.07.2002 року, відповідно до умов якої, встановлено перелік об`єктів нерухомого майна, яке придбав ОСОБА_5 за грошові кошти ОСОБА_6 , та встановлено зобов`язання ОСОБА_5 повернути грошові кошти ОСОБА_6 або передати у власність ОСОБА_6 зазначене нерухоме майно, на першу вимогу останнього.

Також 24.05.2004 року ОСОБА_5 складено розписку, якою він підтвердив отримання грошових коштів від ОСОБА_6 в розмірі 200 000 доларів США, та своє зобов`язання повернути ці кошти або переоформити на ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, відповідно до переліку у Додатковій угоді від 24.05.2004 року.

Пунктом 2 Додаткової угоди від 24.07.2004 року визначено, що підписанням даної додаткової угоди ОСОБА_5 підтверджує, що зобов`язується на першу вимогу ОСОБА_6 повернути йому позичені кошти або зобов`язуюсь переоформити на нього право власності на зазначені в п.1 цієї Додаткової угоди об`єкти нерухомості.

Згідно п.3 Додаткової угоди від 24.07.2004 року, перераховані в п.1 цієї Додаткової угоди об`єкти нерухомості, куплені з відома законної дружини ОСОБА_5 ОСОБА_4 , громадянки Німеччини, яка обізнана про суть даної угоди і дає свою згоду на подальше переоформлення права власності цих об`єктів на ім`я ОСОБА_6 , в разі неповернення боргу.

У відповідності до п.4 Додаткової угоди від 24.07.2004 року, на підтвердження своєї згоди ОСОБА_4 , громадянка Німеччини, видала відповідну довіреність на ім`я ОСОБА_5 , від 21.05.2004 року, завірену приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу Вдовіна Л.Л., зареєстровану в реєстрі за №1297, якою вона надає ОСОБА_5 право управління і розпорядження всього без винятку належного їй майна, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, в тому числі на відчуження та придбання майна, спільно нажитого в шлюбі.

У позовній заяві представник Позивача посилається на положення щодо періоду дії норм законодавства, якими регламентуються правовідносини, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а саме, вважає за необхідне договір від 15.07.2002р. розглядати виходячи з норм Цивільного кодексу УРСР (що втратив чинність 01.01.2004р).

Однак суд з вказаною позицією представника позивача не погоджується, оскільки відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01.01.2004р). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а враховуючи, що договір від 15.07.2002 року наразі є чинним, обставини, які виникають в процесі його виконання припадають на поточний час, то даний договір регламентуються діючим законодавством - Цивільний кодекс України.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

ОСОБА_4 вважає, що її право власності на спільне з чоловіком майно порушено підписанням зазначених вище документів, для відновлення якого вона звернулась до суду.

Суд не погоджується із такими доводами позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2019р по справі № 200/14800/15-ц, яке набрало законну силу, майно перелічене у додатковій угоді від 24.05.2004р., придбане ОСОБА_5 на кошти ОСОБА_6 в рамках виконання умов договору від 15.07.2002р. визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до Аналізу ВССУ щодо застосування Постанови Пленуму ВСУ № 9 вказано наступне: «...Дискусійним і таким, що потребує дослідження, є питання щодо кола осіб, які можуть брати участь у справах про визнання правочинів недійсними... Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід ураховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

На продовження цього підходу у Постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 ВСУ зазначив, що «...з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/ відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує нате, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав»

Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Згідно з висновком, викладеним у постанові ВСУ від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13: «.. .Відповідно до частини першої статті З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що договір від 15.07.2002р, додаткова угода від 24.05.2004р.,розписка від 24.05.2004р ніяким чином не впливають та не порушують майнові права чи інтереси ОСОБА_4 , та визнання оспорюваних документів не дійсними приведе до того стану, який мали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до вчинення правочинів, при цьому майнові права позивача залишаться незмінними, а тому у ОСОБА_4 відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про визнання Договору від 15.07.2002р, Додаткової угоди від 24.05.2004р., Розписки від 24.05.2004р недійсними.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач не довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 81, 141, 237, 263-265, 280-282, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними правочинів відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О.Богун

09.02.2021