Справа № 297/1684/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря: Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 серпня 2020 року у складі судді Ільтьо І.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи на стороні позивача виконавчий комітет Галаборської сільської ради та служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації про розірвання договору найму житлового будинку та усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення осіб,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_3 є власницею будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 14 березня 1997 року між нею та її братом ОСОБА_1 укладено договір найму належного позивачу вищезазначеного спірного будинку, її брат не мав власного житла, йому з дружиною та маленьким сином не було де жити. Починаючи з літа 2017 року її брат та наймач житла відповідно ОСОБА_1 перестали використовувати спірний будинок для власного проживання, а пересилився з своєю дружиною ОСОБА_4 жити у їх батьківський будинок, де він і був зареєстрований за місцем проживання, залишивши проживати у спірному будинку свого сина та членів його родини. ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач будинку ОСОБА_1 помер. На момент смерті останнього, був зареєстрований та фактично проживав в іншому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним в будинку проживала його дружина ОСОБА_4 , а також були зареєстровані, але фактично не проживали у найманому будинку - син ОСОБА_1 , а також внуки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , однак вона не надавала покійному брату дозволу на те, щоб він посилив у її будинку сім`ю його сина, адже при укладенні Договору між нами було досягнуто домовленості про проживання саме його родини у Будинку. Позивач категорично проти проживання родини його сина у спірному будинку та всіляко висловлювала свої заперечення, однак наймач та інші мешканці, самовільно посилилися там та жодним чином не реагують на її зауваження.

Після смерті мого брата ОСОБА_1 у спірному будинку й надалі продовжують проживати його син ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_5 та їхніми дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

Позивач зазначає, що наймач будинку та члени його сім`ї систематично та протягом тривалого періоду часу не виконували умови укладеного між ними Договору. Невиконання ними умов Договору виражається у повній несплаті орендної плати за користування житлом починаючи з вересня 2017 року та по теперішній час. Оскільки відповідачі на звернення позивача вперто не бажають звільнити квартиру - перешкоджають позивачу у здійсненні прав власності, просить суд розірвати договір найму та виселити відповідачів з спірного жилого будинку.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 серпня 2020 року позов задоволено.

Розірвано договір найму жилого будинку від 14.03.1997 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук Оксаною Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 2-863.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права користування даним будинком та виселення з нього ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Стягнуто пропорційно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 1536 грн. 80 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи і ухвалив рішення у його відсутності; суд дійшов помилкових висновків про наявність підстав для розірвання договору найму, оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів того, що до 2017 року відповідачі сплачували позивачу щомісячно орендну плату в розмірі 50 грн., а з 2017 року припинили її сплату; позивачем не подано доказів, що вона до звернення до суду зверталась до відповідачів про сплату заборгованості, а після поштового переказу коштів позивач відмовилась від їх отримання; судом не враховано, що відповідачі ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_5 та їх двоє неповнолітні діти не мають іншого житла, а також не враховано, що відповідачем та членами його сім`ї з дозволу позивача було проведено капітальний ремонт будинку і його вартість істотно збільшилась, що є підставою для звернення до суду і подальшої реалізації будинку.

Іншими особами рішення суду не оскаржено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами ч.3 ст.12, ч.ч.1,5, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з вересня 2017 року по теперішній час, наймач спірного будинку та члени його сім`ї систематично не виконували умови укладеного між ними договору, що виражається у повній несплаті орендної плати за користування житлом та не звільняють належне позивачу приміщення, чим створюють йому перешкоди в користуванні майном.

З такими висновками не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 , є власницею будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до договору найму жилого будинку від 14 березня 1997 року, посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-863, між позивачем ОСОБА_3 та її братом ОСОБА_1 укладено договір найму належного позивачу спірного будинку (надалі - Договір) (а.с. 15).

Згідно п.1.1. вищезазначеного Договору наймодавець здає, а наймач приймає у тимчасове користування належний жилий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . Будинок надається наймачеві для його проживання разом із сім`єю.

Відповідно до п.п. в) п.2.1. Договору наймач зобов`язується сплачувати усі платежі, пов`язані з використанням будинку (електроенергію, земельний податок, комунальний податок та інші обов`язкові платежі, передбачені законодавством України.

Згідно п.2.2. Договору, за наданий будинок наймач сплачує наймодавцю плату в розмірі 50 (п`ятдесят) гривень, щомісячно. Сторони розраховуються щомісячно способом за їх домовленістю.

Відповідно до п.2.4. Договору наймодавець та наймач несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання цього Договору, у відповідності до чинного законодавства України.

Згідно п.4.1. Договору цей Договір укладений на невизначений строк і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Наймач зобов`язується також при припиненні Договору повернути Будинок у належному стані та не здавати його в піднайом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач будинку ОСОБА_1 помер, що підтверджується довідкою Берегівського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області від 30.07.2019 року № 1085/15.1-31 та довідкою Виконавчого комітету Галаборської сільської ради від 30.07.2019 року № 239.

З довідки Виконавчого комітету Галаборської сільської ради від 30.07.2019 року № 239 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_1 , він проживав був прописаний та зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 разом з його дружиною ОСОБА_4 , а його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 проживали за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Після смерті брата ОСОБА_1 у спірному будинку й надалі продовжують проживати його син ОСОБА_1 1988р.н., зі своєю дружиною ОСОБА_5 та їхніми дітьми ОСОБА_6 ,2015р.н., і ОСОБА_7 , 2016 р.н. (а.с. 18).

Згідно із ст. 150 ЖК УРСР (в редакції на момент укладення договору найму) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР (в редакції на момент укладення договору найму) наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. (ч.2 ст. 64 ЖК УРСР)

Згідно із ст. 160 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 161 ЖК УРСР наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.(1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. (пукти 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України).

Оскільки договір найму був укладений до набрання чинності ЦК України і продовжує діяти після набрання ним чинності, застосовуються правила ЦК України щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору та про відповідальність за порушення договору.

Згідно із ч.3ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла.

Відповідно до ч.2 п.1 ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за найм житла за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази.

Згідно з п.2.2. Договору, за наданий будинок наймач сплачує наймодавцю плату в розмірі 50 (п`ятдесят) гривень, щомісячно. Сторони розраховуються щомісячно способом за їх домовленістю.

У заявленому позові позивач вказує, що наймач будинку та члени його сім`ї з вересня 2017 року не вносять плати за користування житлом, а тому просить розірвати договір найму жилого будинку від 14.03.1997 року, укладений між нею та наймачем ОСОБА_1 , та усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом позбавлення права користування даним будинком та виселення з нього ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно із ч.4 ст. 24 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов`язки) припиняється у момент її смерті.

Наймач ОСОБА_1 , з яким позивачем укладено договір найму від 14.03.1997 року, і з яким позивач просить розірвати даний договір, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його цивільна правоздатність з цього часу припинена, а тому із ним не може бути розірвано договір.

Окрім того, загальним положеннями про найм (оренду), зокрема ч.1 ст. 781 ЦК України, передбачено, що договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином договір найму внаслідок смерті наймача припиняється в силу закону та не може бути розірваний в судовому порядку.

За життя наймача ОСОБА_1 і до його смерті позивач не ставила питання і не заявляла вимоги про неналежне виконання наймачем зобов`язань за укладеним договором щодо плати за користування майном. Окрім того, в укладеному договорі від 14.03.1997 року вказано, що сторони розраховуються щомісячно способом, за їх домовленістю, проте конкретний спосіб не вказано, що фактично унеможливлює з`ясування виконання наймачем зобов`язань за договором.

В укладеному договорі найму жилого будинку від 14 березня 1997 року вказано, що будинок надається наймачеві ОСОБА_1 для проживання разом із сім`єю. Членами сім`ї наймача ОСОБА_1 на момент укладення договору була його дружина - ОСОБА_4 та їх неповнолітній син ОСОБА_1 , 1988 року народження, - відповідачі у справі.

Таким чином дані відповідачі, як члени сім`ї наймача, з моменту укладення договору найму правомірно вселилися, набули рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом, на законних підставах проживають у даному будинку та не визнавалися такими, що втратили право користування даним будинком.

Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

З матеріалів справи не вбачається і не доведено, що позивач, після смерті наймача ОСОБА_1 , зверталася до вищевказаних відповідачів про наявність заборгованості по оплаті за користування житлом і необхідності її сплати та щодо припинення в зв`язку з цим найму житлового будинку. Після подання позивачем до суду позову із зазначенням у ньому про не здійснення оплати за користування будинком, відповідач ОСОБА_1 03.02.2020 року здійснив грошовий переказ позивачу у сумі 1300грн., як плату за користування житлом за січень 2017 року по лютий 2020 року, однак такі були повернуті у зв`язку з відмовою позивача їх отримати.

Матеріалами справи також встановлено, що у вище вказаному житловому будинку разом з відповідачем ОСОБА_1 проживають двоє його малолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Таким чином даний будинок є місцем проживання малолітніх дітей і вони мають право користування даним житлом.

Згідно з ч.2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. (ч.4 ст. 10 ЦПК України)

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

В рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Позивач, подавши позов про виселення відповідачів, в тому числі і малолітніх дітей, без надання іншого житлового приміщення, конкретно не вказав і не довів мету, яку він переслідує, співмірність та необхідність застосування такого заходу.

Заявлення вказаних вимог позивача до відповідачів і позбавлення їх прав на житло, у даному випадку, є невиправданим втручанням у приватну сферу відповідачів, порушенням їх прав на повагу до приватного та сімейного життя і не відпадає принципу пропорційності та легітимній меті.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов неправильних висновків про наявність підстав для задоволення заявленого позову.

Разом з тим не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі, що суд не врахував клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи і ухвалив рішення у його відсутності, оскільки суд неодноразово за клопотанням даного представника відкладав розгляд справи і такий мав можливість реалізувати свої процесуальні права.

Безпідставними є також посилання апелянта про неврахування судом, що відповідачем та членами його сім`ї з дозволу позивача було проведено капітальний ремонт будинку і його вартість істотно збільшилась, оскільки такі не мають правового значення у даному спорі.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у заявленому позові з вищенаведених підстав.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 серпня 2020 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи на стороні позивача виконавчий комітет Галаборської сільської ради та служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації про розірвання договору найму житлового будинку та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий :

Судді: