Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту вугільних енерготехнологій Національної академії наук України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України, про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до Інституту вугільних енерготехнологій Національної академії наук України (надалі за текстом - Інститут, відповідач), про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та моральної шкоди.

В обгрунтування позову позивач зазначила, що вона працювала в Інституті в період з жовтня 2011 року по січень 2019 року. З огляду на те, що вона самостійно виховує дитину, позивач подала заяву про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, яка їй належить як одинокій матері, яка виховує дитину віком до 15 років. Позивачу було виплачено компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки, водночас, у виплаті компенсації за інші, більш ранні, періоди їй було відмовлено, оскільки про наявність таких підстав для виплати позивач свого часу не повідомляла. Оскільки позивач вважає своє право на вказану компенсацію порушеним, вона звернулася до суду про стягнення з відповідача у судовому порядку суми компенсації за 80 днів додаткової відпустки за 2011-2018 роки, моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, а також судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву.

Представник Інституту подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначив, що якщо протягом всього часу позивач мала статус одинокої матері, то вона повинна була належним чином інформувати роботодавця про цей статус, оскільки сам факт розірвання шлюбу з батьком дитини не є підставою для виникнення права на додаткову відпустку. Також зазначив, що після розірвання шлюбу у 2011 році позивач не надавала до відділу кадрів відомості про те, що вона одна виховує дитину, а надала лише у 2019 році, у зв`язку з чим їй і було виплачено компенсацію в належному розмірі. Зазначив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок компенсації, а подані докази щодо статусу одинокої матері є неналежними та недопустимими. Крім того, представник Інституту зазначив про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо моральної шкоди, оскільки право позивача Інститутом не було порушено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 в період з 25.06.2004 року по 26.09.2011 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2011 року у справі № 2-4695/11 (а.с. 8).

Від вказаного шлюбу позивач має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 16.03.2005 року (а.с. 12).

Позивач і її син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Згідно з матеріалами особової справи, копію якої надано відповідачем, в особовому листку по обліку кадрів позивача, в графі 12 (родинний стан на момент заповнення особового листка) вказано: «Заміжня. Чоловік - ОСОБА_4 , 28 років, син - ОСОБА_5 , 6 років». Дата заповнення листка - 03.11.2010 року (а.с. 48-51). Аналогічна інформація вказана а автобіографії від 03.11.2010 року (а.с. 52).

В анкеті наукового працівника від 23.05.2011 року, заповненій позивачем, також вказано про наявність чоловіка ОСОБА_4 , 1982 року народження, дитини ОСОБА_5 , 2004 року народження (а.с. 63-66).

28.12.2011 року позивач подала заяву про зміну прізвища (з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 »), у зв`язку з чим, було видано відповідний наказ від 28.12.2011 року № 42 (а.с. 72).

24.01.2019 року позивача звільнено з посади з 31.01.2019 року з виплатою грошової компенсації за 91 календарний день невикористаної щорічної відпустки (а.с. 82). Того ж дня позивач звернулася до директора Інституту Дунаєвської Н.І. із заявою про виплату грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку одинокій матері, що виховує дитину віком до 15 років, за період з 07.10.2011 року по теперішній час, оскільки вона після розірвання шлюбу сама виховує дитину ОСОБА_5 , а батько з нею зв`язків не підтримує і участі у вихованні дитини не бере (а.с. 86).

Відповідно до наказу Інституту від 29.01.2019 року № 5 у зв`язку зі звільненням позивача з роботи їй виплачено грошову компенсацію за 10 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину віком до 15 років. Підстава - заява позивача від 24.01.2019 року (а.с. 87).

Згідно з листом Інституту від 13.02.2019 року № 235/09-46 позивачу відмовлено у виплаті грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку як одинокій матері за більш ранні періоди, оскільки вона жодного разу не подавала відповідні документи у відділ кадрів та не повідомляла, що є матір`ю, що виховує дитину одна. Зазначений факт був встановлений тільки в момент звільнення, коли виникла необхідність отримання грошової компенсації, а надані позивачем документи є недостатнім підтвердженням статусу одинокої матері у минулих періодах.

Свідок сторони позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача, перебуває в дружніх стосунках з нею протягом останніх 13 років, вони спілкуються та відпочивають разом. Повідомила, що чоловіка позивача і батька дитини ніколи не бачила, позивач виховує сина сама, протягом останніх десяти років.

Свідок сторони позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що він є сусідом позивача. Повідомив, що позивач виховує сина одна, батька дитини ніколи не бачив, останній участі у вихованні не бере. Також повідомив, що йому нічого не відомо про те, чи повідомляла позивач роботодавцю про свій статус одинокої матері.

Свідок сторони відповідача ОСОБА_10 повідомила, що вона працює головним бухгалтером Інституту вугільних енерготехнологій. Зазначила, що Інститут як бюджетна установа працює на підставі річного кошторису, а тому виплачує кошти на підставі поданих документів. Позивач просила виплатити їй компенсацію невикористаної відпустки як одинокій матері з 2011 року, однак відповідних коштів не було закладено до кошторису Інституту. Позивач надала документи лише в січні 2019 року, коли звільнялася. Зокрема, на підтвердження свого статусу одинокої матері нею було подано документ про розірвання шлюбу, довідку зі школи, де навчається син, довідки про реєстрацію місця реєстрація позивача та її сина, заяву про виплату компенсації. Також свідок повідомила, що особова справа на момент звільнення не містила жодних документів на підтвердження позивачем статусу одинокої матері.

Свідок сторони відповідача ОСОБА_11 повідомила, що вона працює заступником головного бухгалтера Інституту вугільних енерготехнологій. Повідомила, що для працівників кадрів та бухгалтерії подання заяви позивачем про виплату компенсації за невикористану відпустку стало несподіванкою, оскільки в особовій справі позивача не було жодних документів в підтвердження статусу одинокої матері. В особовій справі лише була заява про зміну прізвища.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Верховний Суд у справі №520/2226/19 (Постанова від 21.12.2020 року) дійшов висновку, що у роботодавця не виникає обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку у тому разі, якщо працівник належним чином не повідомив про наявність підстав для надання такої відпустки.

Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивачка під час перебування на посаді і до моменту свого звільнення не надавала, із заявою про надання таких відпусток не зверталася.

Суд критично ставиться до доказів, наданих позивачем в підтвердження свого статусу одинокої матері за період 2011-2018 років, оскільки вказаними документами не підтверджується, що позивач протягом всього часу працевлаштування належним чином повідомляла свого роботодавця про наявність статусу, який дає їй право на додаткову відпустку та відповідно компенсацію у разі її невикористання.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки позивачем не надано належних доказів її моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої моральної шкоди, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, судові витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 гривень розподілу не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 141, 265-267, 352-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту вугільних енерготехнологій Національної академії наук України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України, про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та моральної шкоди - відмовити;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач - Інститут вугільних енерготехнологій Національної академії наук України (адреса: 04070, м.Київ, вул. Андріївська, б. 19, );

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України (адреса: м. Київ, вул. Терещенківська, б. 11-А, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк