АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/1646/14

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Паучек І.І.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 22 листопада 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2014 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 18 151 гривня 77 копійок.

Посилався на те, що 28 листопада 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів у розмірі 35 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Станом на 28 лютого 2014 року у відповідачки внаслідок неналежного виконання умов договору є заборгованість в сумі 18 151 гривні 77 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4942 гривень 95 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 9150 гривень 75 копійок, комісії в сумі 2717 гривень 51 копійка та штрафу в сумі 1340 гривень 5 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року в сумі 262 гривні 15 копійок.

Суд виходив з того, що підписавши заяву, позичальник добровільно погодилася на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання.

Суд вважав безпідставні посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір з ПАТ «Приватбанк» вона не укладала та заяву не підписувала, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що підпис у заяві не належить відповідачці, нею не надано.

ОСОБА_1 не оскаржувала кредитний договір, в установленому законом порядку він не визнаний недійсним, а тому такий договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідачкою не надано суду жодних доказів щодо погашення кредиту.

Станом на 28 лютого 2014 року у відповідачки за вказаним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 18 151 гривні 77 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4942 гривень 95 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 9150 гривень 75 копійок, комісії в сумі 2717 гривень 51 копійка та штрафу в сумі 1340 гривень 5 копійок.

Суд вважав за необхідне за заявою відповідачки застосувати позовну давність до заявлених позивачем вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків.

Виходячи з позовної давності у три роки, банк має право на стягнення заборгованості за кредитом за черговими платежами, термін сплати яких не минув, за період з 20 березня 2011 року.

Заборгованість з комісії та штрафу не підлягає стягненню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували погодження сторонами відповідних умов договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не оцінив належним чином надані банком докази та не врахував правові висновки Верховного Суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 листопада 2007 року ОСОБА_2 підписала заяву. Відповідачка засвідчила, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась та згодна з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.11).

З розрахунку заборгованості, які АТ КБ «ПриватБанк» надав суду станом на 28 лютого 2014 року, вбачається що відповідачці внаслідок неналежного виконання умов договору банком нарахована заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4942 гривні 95 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 9150 гривень 75 копійок, комісії в сумі 2717 гривень 51 копійка та штрафу в сумі 1340 гривень 56 копійок (а.с.7-10).

Згідно з свідоцтвом про шлюб від 11 жовтня 2010 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб та відповідачка змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.48).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено факт укладення між сторонами кредитного договору, яким визначені умови щодо строку його дії до 30 листопада 2011 року, процентної ставки в розмірі 36 відсотків з розрахунку 360 днів в році та порядку погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 процентів від суми заборгованості. Судом правильно встановлено обґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками.

Також правильним є висновок суду про відмову в позові про стягнення щомісячних платежів, які виникли до 20 березня 2011 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

З заяви від 28 листопада 2007 року вбачається, що сторони погодили сплату заборгованості за кредитним договором щомісячними платежами в розмірі 7 процентів від суми заборгованості.

За таких обставин строк позовної давності щодо щомісячних платежів (тіла кредиту та відсотків), які повинні були сплачені відповідачкою до 20 березня 2011 року відповідно до умов кредитного договору, сплив.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка виникла за період з 20 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року (день закінчення строку кредитного договору та строку кредитування).

З розрахунку заборгованості, який наданий банком, вбачається, що станом на 19 березня 2011 року заборгованість відповідачки за кредитом складала 4814 гривень 26 копійок. Заборгованість відповідачки за кредитом станом на 30 листопада 2011 року складала 4942 гривні 95 копійок.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом в сумі 128 гривень 69 копійок (4942,95-4814,26=128,69).

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за процентами

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

З розрахунку, який надано банком, вбачається, що заборгованість відповідачки за процентами станом на 19 березня 2011 року складає 3866 гривень 74 копійки. Заборгованість відповідачки за процентами станом на 30 листопада 2011 року складала 5092 гривні 59 копійок.

Отже, заборгованість за процентами, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь банку в межах строку позовної давності складає 1225 гривень 85 копійок (5092,59-3866,74=1225,85).

З огляду на вказане, висновок суду першої інстанції про стягнення процентів в сумі 133 гривні 46 копійок зроблений внаслідок помилкового розрахунку.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за штрафом та комісією

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сторонами були погоджені умови кредитного договору щодо нарахування штрафу та комісії.

Щодо аргументів апеляційної скарги

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував наявність в матеріалах справи умов та правил надання банківських послуг.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи суму заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на умови та правила надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи заяву від 28 листопада 2007 року.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №190/1419/19-ц (провадження №61-10096св20).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитом в сумі 128 гривень 69 копійок та заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 1225 гривень 85 копійок відповідно до умов договору про надання банківських послуг від 28 листопада 2007 року.

В решті рішення слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 1354 гривні 54 копійки, що становить 7,46 процентів від ціни позову (18 151 гривня 77 копійок.)

З платіжного доручення від 11 березня 2014 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок (а.с.24).

З платіжного доручення від 2 грудня 2021 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 365 гривень 40 копійок.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 45 гривень 43 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

З квитанції від 9 вересня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення сплатила судовий збір в сумі 469 гривень, хоча мала заплатити відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» 454 гривні (а.с.50).

З АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 420 гривень 14 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення.

Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 374 гривні 71 копійку в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду місті Чернівці від 22 листопада 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 28 листопада 2007 року в сумі 1354 (одна тисяча триста п`ятдесят чотири) гривні 54 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 128 гривень 69 копійок та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами в сумі 1225 гривень 85 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 374 (триста сімдесят чотири) гривні 71 копійку в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 грудня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна