АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/4104/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 жовтня 2021 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Войтун О.Б.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок привести зовнішню несучу стіну будинку АДРЕСА_1 , яка в матеріалах технічної інвентаризації відображена як зовнішня стіна приміщення №2-4, до попереднього стану.

Позов мотивований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 , а відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 в цьому ж будинку.

Наприкінці 2016 року ОСОБА_2 без отримання згоди сусідів, як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку, здійснив втручання у опорну конструкцію (несучу стіну) будинку, влаштувавши в ній віконний проріз.

Зазначав, що Державна архітектурно-будівельної інспекція декларації про початок виконання будівельних робіт (реконструкції несучої стіни будинку) відповідачу не надавала.

За результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження судовий експерт дійшов до висновку про те, що у зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 , з північної сторони (зі сторони прибудови літ.А3) наявний встановлений віконний блок. Вказана зовнішня стіна будинку з північної сторони є несучою стіною.

Враховуючи те, що несучі стіни будинку належать до спільного майна всіх власників квартир, позивач просив зобов`язати відповідача за власний рахунок привести вищевказану зовнішню несучу стіну будинку до попереднього стану.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно реконструйовану частину житлового будинку.

Зустрічний позов мотивувала тим, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи загального захворювання, яке пов`язане з хронічним психічним захворюванням. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2017 року у справі за № 725/3868/17 його визнано недієздатним та рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці її призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_2 .

Поданий ОСОБА_1 позов не визнається нею, як опікуном ОСОБА_2 , тому що зовнішня стіна будинку з північної сторони в матеріалах технічної інвентаризації відображається як зовнішня стіна приміщення № 2-4, тобто це є зовнішня частина житлової кімнати, яка входить до складу 43/100 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 .

За таких обставин, твердження позивача, що дана стіна, як несуча конструкція будинку належить йому, як власнику квартири АДРЕСА_4 , разом з відповідачем на праві спільної сумісної власності не відповідає дійсності і таке його твердження є незаконним.

Позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 02 липня 1993 року належить 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (в технічному паспорті на житловий будинок дана частина будинку зазначається як квартира АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 належить 43/100 частин будинку.

В технічному плані частина будинку ОСОБА_2 зазначена, як квартира АДРЕСА_3 і в кімнаті 2-4 було облаштовано віконний отвір і встановлено дерев`яне вікно в 2000 році, а в 2016 році було проведено заміну вікна на металопластикове, щоб зберегти тепло та покращити умови проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вважала, що дане приміщення не має жодного відношення до 32/100 частин житлового будинку власником якої є ОСОБА_1 ..

Крім того позивачка за зустрічним позовом зазначала, що до проведення добудови квартира налічувала 21 житлові кімнати, а її загальна площа складала 39,5 кв.м., житлова площа 24 кв.м., допоміжні приміщення квартири складали 15,5 кв.м. Після проведення реконструкції квартири з добудовою, вона налічує 3 житлові кімнати, а її загальна площа складає 74,1 кв.м., житлова площа квартири складає 37,6 кв.м., площа допоміжних приміщень складає 36,5 кв.м.

Всі роботи щодо реконструкції квартири були виконані без порушення будівельних правил та нормативів, без порушення правил пожежної безпеки, що підтверджується висновком проектної організації Гранд проект. Прибудова може експлуатуватися і немає перешкод для її узаконення. ОСОБА_2 було рекомендовано закінчити всі оздоблювальні роботи.

Власники квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надавали нотаріальні посвідчені заяви про свою згоду на здійснення реконструкції та добудову до квартири АДРЕСА_6 .

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не вдалось раніше здати в експлуатацію реконструйовані 43/100 частин житлового будинку, а також те, що реконструкція житлового будинку не порушує права інших співвласників і вона була проведена для покращення житлових умов, а наданий ОСОБА_1 суду експертний висновок не підтверджує, що встановлення вікна порушило несучу здатність будинку, просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/10 частин житлового будинку літ.А АДРЕСА_1 , загальною площею 73,40 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м. підсобною площею 35,80 кв.м., що складається із підвалу Пд IV 10,60 кв.м., коридору 2-1 площею 9,60 кв.м., вбиральні 2-2 площею 1,30 кв.м., ванни 2-3 площею 4,20 кв.м., кухні 2-4 площею 10,10 кв.м., кімнати 2-5 площею 9 кв.м., кімнати 2-6 площею 15 кв.м., кімнати 2-7 площею 13,60 кв.м. та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання привести несучу конструкцію будинку до попереднього стану та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , про визнання права власності на самовільно реконструйовану шляхом добудови частину житлового будинку відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову, мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 ,. заявивши позов до ОСОБА_2 , обрав неефективний спосіб судового захисту, оскільки його застосування не буде мати наслідком повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та їх відновлення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з цих підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, мотивував своє рішення тим, що технічний висновок про відповідність збудованого об`єкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, міцність, стійкість і необхідну довговічність виготовлений у 2009 році ТОВ «Гранд-Проект», на який посилається ОСОБА_3 як на підставу задоволення своїх вимог, стосувався виключно добудови до квартири АДРЕСА_6 , та не містив обстеження та відповідних висновків щодо влаштування віконного отвору у вже існуючій стіні будинку.

Крім того суд звернув увагу на те, що жодного документу на підтвердження того, що облаштування віконного отвору у несучій стіні будинку не призведе до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку позивачкою за зустрічним позовом надано не було, а наявний у матеріалах справи висновок №980/02-02 на проект будівництва від 11 вересня 2009 року, який вже втратив чинність, стосувався лише прибудови до квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та задовольнити вказаний позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач за первісним позовом за згодою для проведення реконструкції своєї квартири до власників сусідніх квартир не звертався.

Державна архітектурно будівельна інспекція не надавала відповідачу декларації про початок виконання будівельних робіт.

Спосіб захисту, який зазначений у позовній заяві, позивач вважає найефективнішим та таким, який не суперечить закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній часткові власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та складається із трьох окремих квартир.

Рішенням №1126 від 6 березня 2014 року Чернівецької міської ради вищевказаним особам також було передано в оренду на 49 років земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.122-124).

З метою покращення своїх житлових умов ОСОБА_2 18 березня 1996 року звернувся із письмовою заявою до начальника управління містобудівного комплексу та архітектури про надання вказаним органом дозволу на перебудову кухні, коридору і добудову ванної кімнати, вбиральні, комори та підвалу.

З резолюції на вказаній заяві вбачається, що управління містобудування та архітектури не заперечує проти добудови ОСОБА_2 кухні, ванної кімнати та коридору до житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.117).

Згідно нотаріально посвідчених заяв власника квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 та власника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_4 вбачається, що вони не заперечували щодо проведення ОСОБА_2 реконструкції та добудови до квартири АДРЕСА_6 (а.с.118-119).

ОСОБА_2 було здійснено добудову до вищевказаної квартири, внаслідок чого її площа збільшилась з 39,50 кв.м. до 73,40 кв.м.

Після здійснення будівельних робіт на замовлення ОСОБА_2 ТОВ «Гранд-Проект» було виготовлено у 2009 році технічний висновок про відповідність збудованого об`єкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, міцність, стійкість і необхідну довговічність.

Згідно вищенаведеного висновку прибудова до квартири АДРЕСА_6 , на час обстеження знаходиться в задовільному стані. Збудований об`єкт містобудування відповідає вимогам діючих держаних стандартів, будівельних норм і правил, включаючи вимоги міцності, стійкості та необхідної довговічності. Прибудова до житлового будинку може в подальшому експлуатуватись і немає перешкод для узаконення чи прийняття в експлуатацію.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці №725/3868/17 від 20 листопада 2017 року ОСОБА_2 визнано недієздатним та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/1701/18 від 10 травня 2018 року ОСОБА_3 призначено опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_2 (а.с.87-89).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням останнім неефективного способу захисту свого порушеного права.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведені правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 522/5315/15-ц.

Виходячи із суб`єктивного права, за захистом якого звернувся ОСОБА_1 , характеру правопорушення та наведених позивачем підстав позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував наступні обставини.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша-п?ята статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 382 ЦК України передбачено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (стаття 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За загальним правилом розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 725/5630/15-ц зазначено про те, що суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Висновком експерта № ED-1704-1439.19 від 15 листопада 2019 року за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, наданому позивачем на обгрунтування доводів позовної заяви, зазначено про факт наявності у зовнішній стіні будинку по АДРЕСА_1 , яка є несучою стіною, з північної сторони (зі сторони прибудови літ.А3) встановленого віконного блоку, проте позивачем не доведено, що внаслідок встановлення відповідачем такого вікна виникли або можуть виникнути будь-які негативні (та/або) небезпечні для несучих конструкцій будинку наслідки, які в подальшому можуть призвести до руйнації чи пошкодження жтитлового будинку, в якому проживає позивач.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вищевказаних обставин позивачем не надано.

Не підтверджуються такі обставини і наявними в матерілах справи приписами Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, оскільки, як вбачається із даних доказів, працівниками інспекції було виявлено порушення відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а саме здійнення останнім будівельних робіт з реконструкції частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_6 без набуття права на виконання таких робіт, проте обставин щодо незаконного встановлення вікна у несучій стіні вказаного житлового будинку дані приписи інспекції не містять.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами факт того, що внаслідок встановлення ОСОБА_2 віконного блоку у вищевказаному житловому будинку було порушено право позивача.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постановах від 23 вересня 2020 року у справі № № 428/12423/17 та від 31 травня 2021 року у справі № 466/5574/16-ц.

При цьому необґрунтованим є аргумент апеляційної скарги про те, що позивач не надавав згоди на проведення відповідачем реконструкції своєї квартири, оскільки таке твердження позивача спростовується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 , згідно якої вбачається, що останній не заперечував щодо проведення ОСОБА_2 такої реконструкції та добудови (а.с.118-119).

Таким чином, апеляційний суд, встановивши порушення судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваного судового рішення з викладенням інших мотивів відмови у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю вимог позивача.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 жовтня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання привести несучу конструкцію будинку до попереднього стану, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31 грудня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна