ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2095/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4886/19 Категорія: 310000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Єльцова В.О.

За участю секретаря Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ;

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Манзар Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Манзар Тетяни Володимирівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року, постановлене під головуванням судді Демчика Р.В. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси, 08.09.2021 року, повний текст рішення складений, 20.09.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Тетяни Володимирівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнання права особистої приватної власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання, -

в с т а н о в и в :

14.06.2019 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Т.В. звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно.

Позов обґрунтовує тим, що 03.10.1998 року між сторонами було укладено шлюб.

В шлюбі мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Неповнолітніх дітей немає. Подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, оскільки між сторонами постійно виникають непорозуміння та сварки, існують різні погляди на життя, що унеможливлює подальше спільне життя. На даний час сім?я існує формально, вказує позивач, тому подальше сумісне життя, примирення між позивачем та відповідачем, збереження сім?ї є не можливим.

Під час перебування ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти подружжя наступні рухомі речі: в 2008 році пральна машинку «Samsung», вартістю 4 000 грн.; в 2008 році холодильник «Samsung», вартістю 4 000 грн.; в 2018 році кухня дерев`яна, вартістю 25 000 грн.; в 2017 році спальня і шафа дерев`яні, вартістю 20 000 грн., спальня і шафа дерев`яні, вартістю 20 000 грн.; шафа дерев`яна (для коридору), вартість 10 000 грн., диван, вартість 12 000 грн., диван, вартість 3 000 грн., телевізор LG 32, вартість 12 000 грн., телевізор «Samsung», 2017 року, вартість 6 000 грн.

30.12.2016 року позивачем ОСОБА_1 за особисті кошти на підставі договору купівлі - продажу квартири серія та номер 10497, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А., було придбано трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

09.10.2018 року позивачем придбано автомобіль марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з НОМЕР_2 .

Вказані нерухомі речі були зареєстровані на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вказує, що квартиру та автомобіль він придбав за особисті кошти, так як працює з 29.08.2012 року на посаді директора департаменту транспорту та логістики ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» в с. Рівне, Покровського району, Донецької області, що підтверджується відповідною довідкою та договорами купівлі-продажу особистого майна, а саме : будинку, земельної ділянки та квартири.

Позивач зазначає в позовній заяві, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16).

Верховний Суд України у справі № 6-399цс17 від 05 квітня 2017 року встановив, що автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити, за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті.

Отже, ОСОБА_1 вважає, що квартира та автомобіль є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбані в шлюбі з відповідачем, але за особисті кошти позивача ОСОБА_1 .

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис за № 5 від 03.10.1998 року. Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на холодильник «Samsung», вартістю 4 000 грн., кухню дерев`яну, вартістю 25 000 грн., спальню і шафу дерев`яні, вартістю 20 000 грн., диван, вартість 3 000 грн., телевізор «Samsung», вартістю 6 000 грн. .

За відповідачем ОСОБА_2 визнати право власності на пральну машинку «Samsung», вартістю 4 000 грн., спальню і шафу дерев`яні, вартістю 20 000 грн., шафу дерев`яну (для коридору), вартістю 10 000 грн., диван, вартістю 12 000 грн., телевізор LG 32, вартістю 12 000 грн.

Також позивач просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з НОМЕР_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказані речі.

18.07. 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що між нею та ОСОБА_1 03.10.1998 року було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю у м. Луганськ. Після початку проведення Антитерористичної операції на території Луганської області вони переїхали до м. Покровськ, Донецької області, де її чоловік мав роботу.

На початку 2015 року ОСОБА_2 було прийнято рішення переїхати до м. Черкаси разом з донькою задля можливості останньої продовжити освіту у належних умовах.

Позивач ОСОБА_1 переїжджати не захотів, а тому з січня 2015 року вони фактично не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, а відносини між ними припинено. Починаючи з лютого 2015 року вона з донькою проживали в орендованому житлі адресою АДРЕСА_2 .

30.12.2016 року ОСОБА_2 за власні кошти придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

09.10.2018 року ОСОБА_2 також було придбано автомобіль 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з НОМЕР_2 .

У зустрічному позові ОСОБА_2 посилається на норму ст. 119 СК України, згідно якої за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом, і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в присутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі відповідно ст. 120 СК України.

На підставі викладеного ОСОБА_2 у зустрічному позові, вона просила суд встановити режим окремого проживання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , починаючи з лютого 2015 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) в особі представника адвоката Манзар Тетяни Володимирівни (м. Черкаси, бул. Шевченка, 420) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно - задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луганської міської ради 03.10.1998 року, актовий запис 672.

Визнано пральну машину, холодильник диван, телевізор, ліжко, кухню з ДСП, шафу для коридору з ДСП, телевізор, шафу з ДСП, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та проведено його поділ.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_4 , а саме: пральну машину, холодильник диван, телевізор, ліжко.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/ 2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_4 , а саме: на кухню з ДСП, шафу для коридору з ДСП, телевізор, шафу з ДСП.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника адвоката Манзар Т.В. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення суду в частині відмови визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Він вважає рішення є необґрунтованим, а саме: неповнота встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та неправильного визначення відповідно до встановлення судом обставин, а тому, на думку скаржника, рішення суду підлягає скасуванню саме в цій частині його вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що 30.12.2016 року позивачем ОСОБА_1 за особисті кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири номер 10497, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А., було придбано 3-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

09.10.2018 року він також за особисті кошти придбав автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію т. з. НОМЕР_5 , які зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 .

Скаржник стверджує, що вище вказані квартиру та автомобіль позивач ОСОБА_1 придбав за особисті кошти, так як працює з 29.08.2012 року на посаді директора департаменту транспорту та логістики ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» в с. Рівне, Покровського району, Донецької області, що підтверджується довідкою № 197/з від 04.06.2019 року. ОСОБА_1 вказує, що заробітна плата у період з серпня 2012 року по квітень 2019 року у позивача становить 3399 055 грн. 04 коп. Він також отримав кошти за договорами купівлі-продажу особистого майна, а саме : будинку, земельної ділянки та квартири, успадкованої після смерті батька позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та грошових коштів у сумі 30 000 доларів США, що підтверджується показами свідків в судовому засіданні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Скаржник вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 посилається на правові позиції, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16), ВСУ у справі від 05 квітня 2017 року № 6-399цс17, у якій зазначено, що автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити, за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті кошти.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Манзар Т.В. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з НОМЕР_2 і ухвалити нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року залишити без змін.

21 грудня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Очеретяного М.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву представник відповідача вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм процесуального та матеріального права, в рамках ст. 263 ЦПК України, у зв`язку із чим рішення не підлягає до скасування.

Відзив обґрунтовується тим, що посилання скаржника на факт купівлі квартири АДРЕСА_4 за рахунок власних коштів, отриманих внаслідок продажу успадкованого майна не можуть бути взяті до уваги, оскільки продаж успадкованого майна скаржник здійснив після купівлі спірної квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.10.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбала транспортний засіб, марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску. Сторонами договору виступили: ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

Представник відповідача вважає, що скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на предмет купівлі-продажу вказаного транспортного засобу на особисті кошти.

У відзиві вказується, що, на думку представника відповідача адвоката Очеретяного М.С., покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є недостовірними, так як останні при наданні показів плуталися в поясненнях, в частині дат, сум, та об`єктів нерухомості, а покази скаржника, в якості свідка, не можуть вважатися допустимим доказом, оскільки дана сторона по справі має зацікавлений інтерес в регулюванні спору на його користь, а тому судом було надано правомірну оцінку стосовно даного факту.

У відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Очеретяний М.С. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги скаржника.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що рішення суду першої інстанції скаржником ОСОБА_1 оскаржується лише в частині відмови визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 .

Оскаржуване рішення суду першої, переглядається судом апеляційної інстанції лише в даній частині стосовно відмови у задоволенні вимог позивача щодо визнання квартири та автомобіля його особистою власністю. В іншій частині щодо часткового задоволення вимог про поділ майна подружжя, розірвання шлюбу та відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами рішення суду не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом.

Згідно ч.1 ст.13, ч.1 ст. 367 ЦПК України, зважаючи на роз?яснення, викладеного в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представник позивача, представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Судом першої інстанції задоволено частково позовні вимоги позивача та розірвано шлюб між сторонами, поділено майно, а саме предмети домашнього вжитку, які виділено кожній із сторін та визнано право власності на 1/ 2 частину квартири та 1/ 2 частку автомобіля за кожним із подружжя, оскільки суд прийшов до висновку, що спірне майно придбане в шлюбі, тому кожен із подружжя має рівну частку 1/ 2 майна, придбаного у шлюбі сторонами.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимоги позивача стосовно визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог, встановивши, що квартира АДРЕСА_4 була придбана 30.12.2016 року, автомобіль марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску - 09.10.2018 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що кошти, які він отримав після смерті батька, та кошти від продажу спадкової квартири були вкладені ним у придбання квартири в м. Черкаси та автомобіля, які були зареєстровані на його дружину, тому позивач не довів, що вказане спірне майна є лише його власністю.

Отже, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що вищезазначена квартира та автомобіль придбані саме за його особисті кошти та прийшов до висновку, що вказане майно є правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 03.10.1998 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 672. Місце реєстрації - відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Луганської міської ради. Неповнолітніх дітей у сторін немає, так як дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є повнолітньою.

Судом встановлено, що сторони у період з 03.10.1998 року по дату винесення рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року у даній справі перебували в зареєстрованому шлюбі, оскільки вказаним рішенням від 08.09. 2021 року шлюб між сторонами розірвано.

30.12.2016 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири.

Згідно вказаного договору, продавці продали та передали у власність покупця, а покупець купила та прийняла від продавців квартиру АДРЕСА_4 , і сплатила за неї обумовлену грошову суму.

Рішенням Черкаської міської ради від 14.01.2016 року № 2-99 «Про перейменування вулиць, провулків, узвозів у місті Черкаси» вулицю «Сєдова» перейменовано на вулицю «Новопречистенська».

Як вбачається з п. 7 вказаного договору купівлі - продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 720535 грн.

Із п.14 вказаного договору слідує, що чоловік покупця надав свою згоду на купівлю ОСОБА_2 вказаної квартири та укладення цього договору у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. 30.12.2016 року за реєстровим № 10496.

09.10.2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно вказаного договору купівлі продажу ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_2 транспортний засіб Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 409009,91 грн.

Данні договори ніким не оскаржувалися, не оспорювалися до подання вказаного позову та є чинними.

Як вбачається з матеріалів справи та безпосередньо позовної заяви ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання його особистою приватною власністю трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , посилався на те, що спірні речі були придбані за його особисті кошти, та кошти, які були отримані ним від продажу спадкового майна після смерті його батька.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно договору дарування квартири від 21.07.2000 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_12 подарували, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_5 .

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 31.10.2016 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_6 ; земельну ділянку, площею 7,7100 га.; земельну ділянку, площею 0,85 га.

Згідно договору купівлі-продажу від 14.06.2017 року ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_13 прийняла у власність земельну ділянку АДРЕСА_7 , площею 0,2500 га, кадастровий номер::09:001:0029. Продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, вчинюється за 12700 грн.

У відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2017 року ОСОБА_1 передав житловий будинок у власність, а ОСОБА_13 прийняла у власність житловий будинок та зобов`язалася сплатити за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_6 , розміщений на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий номер::09:001:0029. Цей продаж здійснено за 41700 грн.

У підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 була також надана довідка ПрАТ «АПК-Інвест» від 04.06.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 29.08.2012 року працює на посаді директора департаменту транспорту та логістики ПрАТ «АПК-Інвест».

Нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за період серпень 2012 року - квітень 2019 року склала 3399055,04 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, в судовому засіданні стороною позивача надано договір купівлі продажу квартири, який укладений 13.11.2017 року в м. Луганськ, ЛНР.

Згідно вказаного договору, ОСОБА_1 , як продавець, від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , як покупець уклали вказаний договір про наступне. За цим договором продавець ОСОБА_1 зобов`язується передати квартиру у власність покупця, а покупець ОСОБА_15 зобов`язується прийняти квартиру та сплати за неї обговорену суму. Предметом цього договору є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж вказаної квартири здійснюється за 811517 російських рублів.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

У зв`язку з такими встановленими обставинами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для прийняття наданого доказу як належного та допустимого, тому не прийняв вище вказаний договір купівлі продажу квартири, як належний та допустимий доказ, який поданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз?яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з?ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту відповідно стаття 61 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов?язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Судом першої інстанції надано належну оцінку усім доводам і доказам первісного позивача ОСОБА_1 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, не доведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_1 , в тому числі, що квартира була куплена лише за рахунок його власних коштів, отриманих внаслідок продажу успадкованого майна, дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні заявлених ним вимог стосовно визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 .

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі, кошти, які використані в інтересах сім?ї, а тому воно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, позивачем не надано, в тому числі, не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є процесуальним обов?язком сторони щодо доведення своїх вимог.

Твердження скаржника стосовно того, що спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_8 була придбана за рахунок власних коштів позивача, отриманих внаслідок продажу успадкованого майна не підлягає до задоволення, оскільки продаж успадкованого майна ОСОБА_1 здійснив після купівлі спірної квартири, придбаної в 2016 році.

Щодо доводів скаржника стосовно купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 09.10.2018 року, то колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Відповідно даних договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.10.2018 троку відповідач ОСОБА_2 придбала транспортний засіб, марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Сторонами договору виступили: ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).Сторони погодили, що ціна транспортного засобу складає 409 009,91 грн.

Скаржником ОСОБА_1 не надано жодних, належних, допустимих доказів на предмет купівлі вказаного транспортного засобу лише за його особисті кошти.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_4 була придбана - 30.12.2016 року, автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 - 09.10.2018 року, тобто, під час перебування сторін в шлюбі. Вказане майно було придбане за 1 129 544, 91 грн. Спадкове майно було продане позивачем ОСОБА_1 14.06.2017 року за 54400 грн., що є недостатнім для визнання лише за ОСОБА_1 права власності на спірне майно.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного, обґрунтованого висновку що позивачем не доведено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Tiguan, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 придбані саме за його особисті кошти та прийшов до висновку що вказане майно є правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Отже, при розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні вимог стосовно визнання особистою приватною власністю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення в частині визнання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Tiguan , 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 спільною сумісною власністю сторін по справі, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення районного суду залишено без змін, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Манзар Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Манзар Тетяни Володимирівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнання права особистої приватної власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання залишити без змін.

Судові витрати залишити за сторонами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 30.12. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В.О. Єльцов