Справа № 152/1427/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 березня 2021 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді - Мельник А.Г.

за участі секретаря судового засідання - Бабіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Шаргород цивільну справу:

за заявою ОСОБА_1

заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

вимоги заявника: про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року,

учасники справи:

представник заявника - адвокат Філатов А.В.;

представник заінтересованої особи - Скляр О.В. ;

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи.

1. Заявник звернувся до суду з цією заявою та вказав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області. З 1954 року по 1964 рік навчався в середній школі с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області. З 1964 року по 1966 рік працював автослюсарем на ремонтному автозаводі м. Долина Івано-Франківської області. З 1970 року по 1974 рік навчався в Дрогобицькому державному музичному училищі. З 1979 року по 2012 рік ніс службу в Православних храмах і монастирі, був регентом (диригентом) Собору Святої Трійці при Макарії, архієпіскопі Івано-Франківському і Коломийському, ніс послух регента в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври, Черніговській і Ніжинській, Запоріжській, Чернівецько-Буковинській єпархіях, був священнослужителем в Овруцькій єпархії Житомирської області. З 2012 року по 2016 рік служив священиком в Свято-Успенській Почаївській Лаврі. Крім, 1966-1969 років, коли проходив дійсну строкову військову службу в Азейбарджанській Радянській соціалістичній республіці, проживав на території України ї за її межі не виїжджав. В 2016 році захворів на тяжку хворобу (інсульт) і після лікування перебуває в Свято-Миколаївському чоловічому монастирі м. Шаргород Вінницької області. Вказує, що ніколи не був одружений, близьких родичів в нього немає, за час хвороби його доглядали сторонні особи і в цей період, з невідомих йому обставин, були втрачені всі документи. Так як, втратив паспорт радянського зразка та не оформив паспорта громадянина України в нього виникло багато проблем з документами. Заявник письмово звертався до Шаргородського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для отримання паспорта громадянина України. На його звернення було надано відповідь про те, що він паспортом громадянина України не документувався, на даний час на території України не значиться, до 22 жовтня 1998 року був зареєстрований по АДРЕСА_1 . 22 вересня 1987 року Івано-Франківським МВ УДМС був документований паспортом колишнього СРСР, однак підтвердити його зображення не стало можливим, оскільки заява про видачу даного паспорта з невідомих причин була втрачена, а тому йому необхідно звернутись до суду щодо встановлення особи та факту належності до громадянства України, а саме проживання (реєстрації) на території України станом на 24 серпня або 13 листопада 1991 року. 19 вересня 2020 року заявник звернувся до начальника управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з проханням надати йому роз`яснення, які необхідно виконати дії для отримання паспорта громадянина України, так як документально підтверджено, що в 1998 році заявник був зареєстрований в АДРЕСА_1 . За змістом отриманої відповіді, для отримання паспорта громадянина України, заявнику необхідно звернутись до органів суду для встановлення юридичного факту того, що станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України. Заявник просить встановити факт того, що він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області, станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України (а.с.2-4).

2. На підтвердження заяви заявник надає копію свідоцтва про народження, копію посвідчення священнослужителя, копію заяви про документування заявника паспортом, копію відповіді Шаргородського відділу управління ДМС України у Вінницькій області, копію відповіді управління ДМС України в Івано-Франківській області адресовану начальнику Шаргородського відділу управління ДМС України у Вінницькій області, копію заяви про роз`яснення виконання дій для отримання паспорта, копію відповіді управління ДМС України у Вінницькій області, копію довідки Благочинного Жмеринського району Української Православної Церкви, копію довідки керуючого Овруцькою Єпархією Української Православної Церкви, а також представив двох свідків.

3. 4 січня 2020 року від представника заінтересованої особи до суду надійшов відзив на заяву, в якому він просить відмовити у задоволені заяви. Вважає заяву безпідставною та необґрунтованою, оскільки заявником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження його належності до громадянства України, в тому числі проживання заявника на території України на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Вважає, що докази, які додані до заяви представником заявника є недостатніми, оскільки у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а також заява про встановлення факту проживання заявника ґрунтується на припущеннях. Щодо показів свідків представник заінтересованої особи вказує, що покази свідків є одним із засобів доказування, який має бути перевірений за допомогою інших доказів у сукупності із іншими доказами, а саме документальними доказами. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року (а.с.20-23).

ІІ. Пояснення учасників справи.

4. Заявник, який був присутнім в судовому засіданні 16 лютого 2021 року не зміг словесно висловити свої доводи по заяві, позаяк його стан здоров`я є вкрай важким. З дозволу суду заявник не прибув в судове засідання 4 березня 2021 року. В його інтересах висловлювався представник, який заяву підтримав повністю та просив її задовольнити.

5. Представник заінтересованої особи просив повністю відмовити в задоволенні заяви.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

6. Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою запропоновано заінтересованій особі надати в строк до 29 січня 2021 року свої пояснення щодо заяви (а.с.14).

7. Копію заяви з додатками було надіслано заінтересованій особі за адресою, що вказана в заяві. Згідно з поштовим повідомленням, заінтересована особа отримала вказані документи 29 грудня 2020 року (а.с.38).

8. Ухвалою суду від 5 січня 2021 року судове засідання, призначене на 29 січня 2021 року, за клопотанням представника заінтересованої особи, постановлено провести в режимі відеоконференції між Шаргородським районним судом Вінницької області та Вінницьким районним судом Вінницької області (а.с.39).

9. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року судове засідання, призначене на 16 лютого 2021 року, за клопотанням представника заінтересованої особи, постановлено провести в режимі відеоконференції між Шаргородським районним судом Вінницької області та Вінницьким районним судом Вінницької області (а.с.68).

ІV. Фактичні обставини встановлені Судом.

10. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 20 листопада 2001 року, заявник - ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області. Батьком записаний ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 (а.с.5).

11. Згідно з копією посвідчення № НОМЕР_2 виданого 20 грудня 2016 року, ОСОБА_1 , дійсно обіймає посаду священнослужителя (а.с.5).

12. Відповідно до копії заяви від 3 грудня 2019 року, заявник звертався до Шаргородського РВ УДМС України у Вінницькій області для документування його паспортом громадянина України (а.с.6).

13. Згідно з копією відповіді Шаргородського відділу управління ДМС України у Вінницькій області від 5 грудня 2019 року №0540-499/0540.1-19, заявнику було вказано, що він паспортом громадянина України не документувався, зареєстрованим на території України не значиться, до 22 жовтня 1998 року був зареєстрований по АДРЕСА_1 . 22 вересня 1987 року Івано-Франківським МВ УДМС був документований паспортом колишнього СРСР серії НОМЕР_3 , однак підтвердити його зображення не стало можливим, оскільки заява про видачу даного паспорта (Ф-1) з невідомих причин була втрачена, а тому запропоновано звернутись до суду щодо встановлення особи та факту належності до громадянства України (а.с.7).

14. Відповідно до копії листа управління ДМС України в Івано-Франківській області адресованого начальнику Шаргородського відділу управління ДМС України у Вінницькій області від 5 грудня 2019 року №0540/1161-19, заявник був зареєстрований в Україні станом на 22 жовтня 1998 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

15. Згідно з копією заяви від 19 вересня 2020 року, заявник звернувся до начальника управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з проханням надати йому роз`яснення щодо послідовності його дій для отримання паспорта громадянина України (а.с.9).

16. Відповідно до копії відповіді управління ДМС України у Вінницькій області від 6 жовтня 2020 року, заявнику рекомендовано звернутись до суду для встановлення юридичного факту того, що станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України (а.с.10).

17. Згідно з копією довідки від 11 червня 2020 року № 1-06, виданої Благочинним Жмеринського району, настоятелем храму благовірного князя Олександра Невського, Української Православної Церкви, заявник дійсно ніс послуг регента в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври у період з 1991 року по 1998 рік (а.с.11). В судовому засіданні настоятель храму ОСОБА_7 , який був допитаний в якості свідка підтвердив видану ним довідку, пояснив, що він сам також з 1990 року по 1992 рік знаходився в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври разом із заявником. В той час заявник, як особа з музичною освітою керував хором. Зібрання хору здійснювали щовечора. Свідок не пам`ятає, чи виїжджав за межі території України заявник в той період, однак вказав, що таке могло трапитися лише у виключному випадку, оскільки з Лаври ігумен нікого просто так не відпускав. В свою чергу допитаний в якості свідка священнослужитель ОСОБА_8 також вказав, що в період 80-90 років він із заявником перебували в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври . Облік осіб, які там знаходилися на той час не вівся, не ведеться він і зараз. Тому документально підтвердити те, що заявник, а також сам свідок знаходилися в 1991 році в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври не є можливим.

18. Відповідно до копії довідки від 2 липня 2018 року № 44, виданої керуючим Овруцькою єпархії Митрополитом Овруцьким і Коростенським, Української Православної Церкви, заявник дійсно був священнослужителем Овруцької єпархії УПЦ з 4 січня 1998 року по 25 червня 2012 року (а.с.12).

V. Оцінка Суду.

19. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

20. Згідно пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

21. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

22. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

23. Частиною першою статті 319 цього ж Кодексу визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

24. Суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

25. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (далі - Закон) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

26. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

27. Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215 громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

28. Відповідно до частини першої статті 8 Закону особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво» або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

29. Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

30. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

31. Верховний Суд в постанові від 16 квітня 2020 року № 296/289/19 (61-1030св20) дійшов висновку про те, що предметом доказування в таких справах є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів. Однак, окрім пояснень які надали свідки в судовому засіданні, ця заява підтверджується і узгоджується з іншими доказами по справі. Так, із наданих заявником суду засвідчених копій довідки від 11 червня 2020 року № 1-06, виданої Благочинним Жмеринського району, настоятелем храму благовірного князя Олександра Невського, Української Православної Церкви та довідки від 2 липня 2018 року № 44, виданої керуючим Овруцькою єпархії Митрополитом Овруцьким і Коростенським, Української Православної Церкви заявник дійсно ніс послуг регента в Скету Святоуспенської Почаївської Лаври у період з 1991 року по 1998 рік та був священнослужителем Овруцької єпархії УПЦ з 4 січня 1998 року по 25 червня 2012 року. Відомості про те, що заявник є громадянином іншої держави також відсутні. Не були надані такі відомості і представником заінтересованої особи.

32. Відповідно до пункту 10 розділу ІІ постанови Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року №677, для отримання паспорту громадянами надається заява за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ СССР. Разом з цим, факт отримання 22 вересня 1987 року заявником, паспорту колишнього СРСР серії НОМЕР_3 та втрати заяви про видачу даного паспорта (Ф-1) представник заінтересованої особи не заперечує, а також не надав доказів про те, що паспорт колишнього СРСР у встановленому порядку визнаний недійсним.

33. Суд також враховує, що з 1974 року паспорт став основним документом посвідчення особи на всій території СРСР для всіх радянських громадян у віці від 16 років. Власники паспортів повинні були отримувати від місцевого відділу внутрішніх справ дозвіл на проживання (прописку) і, таким чином, право мешкати та працювати у відповідній місцевості, а також мати доступ до багатьох інших соціально-економічних процесів. Будь-який період перебування, довший за три дні, в будь-якому місці країни вимагав реєстрації у місцевому відділі внутрішніх справ. Простої реєстрації було досить для тимчасового перебування терміном до півтора місяців, але після цього необхідно було виписуватися з попереднього місця постійної реєстрації з одержанням штампу про виписку і наново реєструватися (отримувати прописку) у новому місці. Причому прописка могла бути постійною чи тимчасовою. Прописка у вигляді штампу у внутрішньому паспорті, надаючи громадянам відповідні права, видавалася не у формі процедури використання права, а у дозвільному порядку - за розсудом начальника місцевого відділу внутрішніх справ. Саме дозвільність у системі прописки, існування якої закладено у пункті 27 Постанови Ради Міністрів СРСР № 677 від 28 серпня 1974 року і виконання якої передбачалось неопублікованими інструкціями Міністерства внутрішніх справ, призводила до обмежень прав людини. І лише після прийняття Конституції України в 1996 році розпочалися зміни в цій сфері суспільних відносин. Рішенням Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 р. № 15-рп/2001р. (справа щодо прописки) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 1994 р. № 700, щодо прописки (виписки) відповідно до якого паспортна служба органів внутрішніх справ використовувала як загальне правило дозвільний порядок вибору фізичною особою місця проживання.

34. Таким чином судом встановлено, що заявник народився на території України, в 1987 році був документований паспортом громадянина СРСР, до 22 жовтня 1998 року був зареєстрований по АДРЕСА_1 . Враховуючи, що станом на 1990-1991 роки реєстрація місця проживання була обов`язковою, а заявник мав зареєстроване місце проживання на території України, а саме в населеному пункті в якому народився, то суд не вбачає підстав для того, щоб ставити під сумнів законність перебування на території України заявника в 1991 році, зокрема і станом на 24 серпня 1991 року. В даному випадку ці обставини також підтверджуються показаннями свідків.

35. Відповідно до пункту 20 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, яка була затверджена наказом МВС України від 17 серпня 1994 року заяви форми N 1 на видані паспорти постійно зберігаються як виправдні документи в паспортній службі органів внутрішніх справ у спеціальних картотеках в алфавітному порядку за прізвищами, іменами, по-батькові. До набрання чинності цією інструкцієб, діяла Тимчасова інструкція про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затверджена наказом МВС України від 3 лютого 1992 року №66-дск. Ця інструкція, як і всі, що діяли до 1992 року, а також в період СРСР були для службового користування. Таким чином порядок видачі паспортів громадянам СРСР, в подальшому - папортів громадянам України, порядок зберігання заяв на видачу таких паспортів, в період з 1987 року (коли заявник був документований паспортом СРСР) по 1992 рік був викладений в неопублікованих інструкціях МВС. Враховуючи жорсткий контроль за пересуванням громадян, який існував у вказаний період, заяви про видачу паспорта Ф-1 (яким би чином цей документ не називали в нормативних актах різних періодів) є документом постійного зберігання як виправдний документ.

Обставини втрати заяви про видачу паспорта заявника в судовому засіданні не встановлено. Очевидно, що заявник не може бути обмежений у своїх правах через недбале виконання державним органом своїх функцій, які, зокрема, полягають у втраті заяви на видачу паспорта (Ф-1).

36. Судом установлено, що факт, про встановлення якого просить заявник, має юридичне значення, при цьому спір про право цивільне відсутній, від встановлення факту постійного проживання заявником на території України залежить виникнення особистих немайнових прав заявника, а метою встановлення факту, що має юридичне значення є можливість в подальшому документування заявника паспортом громадянина України.

37. Суд вважає, що заявник у цьому випадку вочевидь позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт постійного його проживання на території України. При цьому суд враховує, що заявник фактично довгий час свого життя проживає на території України без документів, які посвідчують його особу та не може зареєструвати місце проживання, тощо. Неправомірність його перебування на території України не встановлена під час розгляду цієї справи.

38. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права ухвалює рішення про задоволення заяви, яке відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України щодо справедливого, неупередженого і своєчасного вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

VI. Розподіл судових витрат.

39. Згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

З цих підстав,

Керуючись статтями 259, 263, 264, 265, 294, 315, 319 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

У Х В А Л И В :

1. Заяву ОСОБА_1 (заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області) про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - задовольнити.

2. Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області, станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України.

3. Судові витрати залишити за заявником.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 9 березня 2021 року.

Ім`я (найменування) учасників :

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_2 .

Представник заявника: адвокат Філатов Андрій Вікторович, який знаходиться по вул. Молодіжна, 12 в м. Шаргород Вінницької області, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3777/10, видане на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційної комісії адвокатури від 23 жовтня 2008 року №176; ордер серії КС № 088815 від 5 січня 2021 року.

Заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Шаргородського відділу управління ДМС України у Вінницькій області, що знаходиться по вул. Театральна, 10, в м. Вінниця, .

Представник заінтересованорї особи: Скляр Олег Володимирович - головний спеціаліст сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, діє на підставі довіреності №2-21, виданої начальником Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Головуючий суддя Андрея МЕЛЬНИК