Провадження № 22-ц/802/1332/21 Категорія: 64 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтований тим, що він є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім нього за вказаною адресою зареєстровані та проживають такі особи: ОСОБА_6 (його син), ОСОБА_4 (його дочка), ОСОБА_5 (його колишній зять) та п`ятеро його онуків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Вказує, що його дочка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, однак їхній шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 січня 2020 року. Відповідач продовжує проживати в його будинку, систематично вчиняє сварки, добровільно виселятись відмовляється, користується комунальними послугами, однак не сплачує їх вартості. З приводу вчинення відповідачем домашнього насильства психологічного та фізичного характеру він та його дочка неодноразово звертались до правоохоронних органів. Працівники поліції проводили з відповідачем індивідуально-профілактичні бесіди про недопустимість вчинення домашнього насильства, однак такі заходи не дали бажаного результату. 04 вересня 2020 року ОСОБА_5 , як кривднику, встановлений терміновий заборонний припис, після закінчення дії якого ситуація в сім`ї не змінилась, відповідач продовжує вчиняти насильницькі дії. Також відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Позивач зазначає, що ОСОБА_5 створює йому нестерпні умови проживання, вчиняє сімейні чвари, веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні платежі. Нестерпність умов проживання, на його думку, проявляється в тому, що відповідач приносить в його помешкання сміття з вулиці та предмети своєї підприємницької діяльності (надувні кульки, феєрверки та інше).

З огляду на наведене та на підставі ст. 116 ЖК УРСР позивач просить виселити ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави 908 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом не встановлено обставин систематичного порушення ним правил співжиття, руйнування чи псування приміщення або використання його не за призначенням. Також відсутні докази вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Сам по собі факт звернення позивача до правоохоронних органів із заявами на їх думку неправомірною поведінкою з його сторони не є доказом систематичного порушення правил співжиття, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, на зазначені обставини суд уваги не звернув, в результаті чого в порушення норм процесуального права, зокрема, ст. 263 ЦПК України, а також неправильного застосування норм матеріального права ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, просить рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи правом для подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, представника відповідача та третю особу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Предметом спору між сторонами в цій справі є виселення особи без надання іншого жилого приміщення. Вирішення судом цього спору не впливає на обсяг батьківських прав відповідача та не може стати перешкодою в реалізації ним своїх батьківських прав щодо неповнолітніх дітей та виконанні ним своїх батьківських обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право приватної власності позивача на вищевказане помешкання підтверджується копією договору дарування від 03 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т. І, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8, 9). З договору дарування також вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримав у дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, від дарителя ОСОБА_4 .

З копії будинкової книги А №27974 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 10-16).

Також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2002 року. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2020 року.

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_5 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 червня 2003 року (а.с. 41).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказує на систематичне порушення відповідачем правил співжиття.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору виходиві з того, що у справах про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно враховувати, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами прокуратури, органами внутрішніх справ тощо.

З адресованої ОСОБА_4 відповіді Луцького ВП ГУНП у Волинській області №35812/58/04-20 від 20 листопада 2020 року встановлено, що Луцьким ВП ГУНП у Волинській області було розглянуто матеріали з приводу протиправних дій ОСОБА_5 , які кваліфіковані як вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_11 . Встановлені достатні дані, які вказували на наявність в діях ОСОБА_5 ознак правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з цим стосовно ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення, з ним проведено індивідуально-профілактичну роботу про недопустимість вчинення домашнього насильства та роз`яснювальну роботу про відповідальність за вчинення домашнього насильства відповідно до чинного законодавства (а.с. 22).

Також встановлено, що 04 вересня 2020 року відносно кривдника ОСОБА_5 застосовано терміновий заборонний припис (серія АА № 022116) у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства фізичного, економічного та психологічного характеру стосовно постараждалої особи ОСОБА_4 (а.с. 31).

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень. ОСОБА_5 притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що він 26 вересня 2020 року вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини, колишнього тестя, сина, а саме: ображав їх нецензурними словами (а.с. 63).

Постановою Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року вищевказану постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області залишено без змін (а.с. 63-64).

Крім того, постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події адміністративного правопорушення. Після розгляду вказаної справи суд дійшов висновку та ухвалив відповідну постанову про повідомлення Служби у справах дітей Луцької міської ради про виявлені судом ознаки порушення прав неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року в цій справі встановлено, що колишнє подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продовжують проживати в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживають їхні неповнолітні діти. На фотознімках, які долучені до матеріалів справи, зображена побутова та санітарна обстановка в житлі, яка, на думку судді, є незадовільною, оскільки ванна кімната заповнена пакетами з невідомим вмістом, спальні місця також зайняті невідомими речами. Діти постійно перебувають в психоемоційному напруженні, адже між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникають побутові конфлікти, до яких вони залучають і дітей. Зокрема, ОСОБА_5 у розглядуваній справі змушував сина Роберта свідчити проти матері.

28 квітня 2021 року відносно кривдника ОСОБА_5 працівниками поліції застосовано терміновий заборонний припис (серія АА №101065) строком на 5 діб, а саме: кривднику заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи. Такі заходи вжиті до ОСОБА_5 в зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи ОСОБА_1 (а.с. 103).

З копії акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_5 від 05 травня 2020 року встановлено, що сім`я проживає в приватному будинку, де є необхідні меблі та побутова техніка. Однак, санітарно-гігієнічний стан помешкання вимагає покращення, адже давно не було прибирання, скрізь розкидані речі, бруд. Прибудинкова територія також в занедбаному стані. Стосунки між батьками напружені, між ними виникають конфлікти (а.с. 108).

Аналіз досліджених судом письмових доказів та обставин справи дає підстави для висновку про те, що: позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, він не надає згоди на проживання у цьому помешканні відповідача ОСОБА_5 , наполягає на його виселенні; відповідач своїм способом життя, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одному будинку інших членів сім`ї, в тому числі позивача; ОСОБА_5 систематично вчиняє акти домашнього насильства по відношенню до позивача та третьої особи ОСОБА_4 ; застосовувані до відповідача заходи запобігання і громадського впливу про недопустимість вчинення домашнього насильства та притягнення його до відповідальність за вчинення домашнього насильства виявилися безрезультатними.

Судом також враховано, що позивач є особою похилого віку (84 роки), інвалідом І групи довічно та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 30). Вказані обставини, на думку суду, впливають на можливість позивача захистити себе від дій відповідача, який систематично вчиняє домашнє насильство. Виселення кривдника з житла жертви, на думку суду, є належним та результативним способом захисту прав осіб, які постраждали від домашнього насилля.

Судом відхилено доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вчиняють по відношенню до відповідача неправомірні дії та чинять йому перешкоди в праві користування житлом, оскільки такі аргументи на знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Велика Палата у своїй постанові (ВП/ВС у справі № 447/455/17 від 13.10.2020) зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Водночас ВП звернула увагу на те, що звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, Велика Палата визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.

Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

У пункті 84 Рішення від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» (заява № 17496/19) Європейський суд з прав людини наголосив, що раніше вказував у своїй судовій практиці, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Однак він також заявив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

Задовольняючи позов, суд визначив справедливий баланс між протилежними інтересами сторін та дійшов висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_5 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки відповідач впродовж тривалого часу систематично порушує правила співжиття, вчиняючи конфлікти та домашнє насильство. Суд виходив з того, що за встановлених обставин справи право кривдника ОСОБА_5 на користування житлом не може переважати над правом ОСОБА_1 на фізичну та психологічну недоторканість.

На підставі встановлених обставин справи та наданих доказів колегія суддів вважає вірними висновки суду про доведеність підстав позову. Доказів, які б спростували висновки суду, не надано.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом є запереченнями проти позовних вимог, які враховані та розглянуті судом, про що наведено у змісті рішення суду, і зводяться до власного тлумачення норм законодавства щодо спірних відносин сторін, незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, доводи відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367,374,375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді :