Справа № 463/9914/20 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/2266/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м.Львів

Справа № 463/9914/20

Провадження № 22ц/811/2266/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 30 березня 2021 року у складі судді Нора Н.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

20 жовтня 2020 року ОСОБА_4 звернулася з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач отримав від неї (позивача) на підставі розписки від 22 травня 2017 року 32000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2018 року. Зазначає, що неодноразово зверталася до позивача про повернення боргу, однак відповідач коштів не повернув. Просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в розмірі 1 233 101,55 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що він (відповідач) мав намір отримати у борг кошти від позивача, у зв`язку з чим написав розписку за проживанням позивача. Посилається на те, що жодних коштів він не отримував від ОСОБА_4 . Зазначає, що позивач не зверталася до нього щодо повернення боргу. Стверджує, що боргова розписка має містити умови отримання позивальником певної грошової суми, а саме: борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.

З боргової розписки та долученої до справи її копії вбачається, що 22 травня 2017 року відповідач позичив ОСОБА_4 32 000 доларів США, про що відповідач власноручно розписався в розписці та зазначив, що зобов`язується повернути кошти до 31 грудня 2018 року.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином. Договір позики є одним з його видів.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики або його умов може бути представлена розписка.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги про стягнення позичених коштів, відсотків за користування грошовими коштами, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України станом на 20 жовтня 2020 року, а також 54 659,58 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, виходячи наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Установивши, що свій обов`язок повернути кошти позивачу відповідач не виконав, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача разом із боргом та процентами за користування грошовими коштами 3 % річних від простроченої суми.

Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в національній грошовій одимниці з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Такі висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 7 липня 2020 року (справа № 296/10217/15-ц).

Отже, висновки суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат є помилковими.

У зв`язку з наведеним оскаржене рішення відповідно до ст.376 ЦПК України належить змінити. З відповідача в користь позивача стягнути 1 178 441,97 грн. боргу (904 960 грн. боргу, 226 525,12 грн. відсотків за користування коштами, 46 956,85 - 3% річних).

Відповідно до положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З відповідача в користь позивача належить стягнути пропорційно до задоволених вимог 10 437, 20 грн. судового збору, всього: 1 188 879, 17 грн.

Керуючись: ст. 141, ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 178 441, 97 грн. (один мільйон сто сімдесят вісім тисяч чотириста сорок одну грн. 97 коп.) боргу та 10 437, 20 грн. (десять тисяч чотириста тридцять сім грн. 20 коп.) судового збору, всього: 1 188 879, 17 грн. (один мільйон сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять грн. 17 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанову складено і підписано 28 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді