Номер провадження 2/754/4390/21
Справа №754/6532/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матір`ю. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2009 року по 28.01.2021 року, від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після фактичного припинення між сторонами сімейних відносин син ОСОБА_5 залишився проживати з позивачкою, а відповідач за згодою сторін брав сина до себе на вихідні. 16.04.2021 року відповідач взяв сина до себе і обіцяв повернути 18.04.2021 року, але на прохання позивачки повернути дитину вигнав її з квартири і дитину не повернув. З того часу син проживає разом з батьком. Дитина проживає разом з батьком у квартирі, де зареєстровано 8 осіб, а проживає 5, дитина не має своєї окремої кімнати, свого спального місця. При цьому позивачка має можливість забезпечити сину належні умови для проживання та навчання, а також забезпечити його всім необхідним. Оскільки вирішити питання щодо місця проживання дитини сторони мирним шляхом не можуть, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю.

27.05.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком. Зустрічний позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народився син ОСОБА_7 . Після припинення сімейних стосунків син проживав разом з матір`ю, але потім почав скаржитися про неналежне ставлення матері до нього, про те, що мати постійно відсутня, приїжджає лише на пару днів, з ним разом не проживає, а він проживає з бабусею. 18.04.2021 року, коли позивачка мала забрати сина, ОСОБА_5 ще раз наголосив батьку, що хоче проживати разом з ним. Тоді відповідач відмовив матері у поверненні сина та запропонував позивачці, щоб син пожив у нього. Але досягнути згоди до цього часу не вдалося. На підставі викладеного відповідач звертається до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 разом з батьком.

27.05.2021 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов ОСОБА_1 . Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає про те, що син виявив бажання проживати з батьком, а тому з квітня 2021 року вони проживають разом. Натомість мати дитини неналежно ставилась до дитини, була часто відсутня вдома, залишала дитину з бабусею, дитина не відвідує гуртки, мама постійно свариться та застосовує до сина фізичне насильство. Враховуючи викладені обставини, відповідач вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначено з батьком.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року задоволено клопотання представника позивача та до участі у справі залучено третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року задоволено клопотання представника відповідача та прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до розгляду в одному провадженні з основним позовом.

10.11.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача щодо позовів.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали основний позов, просили його задовольнити, а також заперечували проти задоволення зустрічного позову.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розгляд справи проводити в його відсутність.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розгляд справи проводити в його відсутність.

Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, заслухавши думку малолітнього ОСОБА_5 , вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2009 року по 28.01.2021 року, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу.

У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Як було встановлено при розгляді справи та не спростовувалося учасниками справи, сторони припинили спільне проживання у серпні 2020 року, а також припинили ведення спільного господарства.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати їй все необхідне для належного виховання і розвитку, має більше можливостей для створення належних умов для виховання сина.

У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 просить визначити місце проживання дитини з ним, зважаючи на те, що син з квітня 2021 року постійно проживає разом з ним, оскільки самостійно виявив таке бажання, він повністю займається вихованням та утриманням дитини, опікується ним та вважає, що зміна місця проживання дитини може призвести до негативних наслідків, а також це буде всупереч бажанню дитини.

Як встановлено при розгляді справи, сторони з серпня 2020 року разом не проживають.

Після припинення спільного проживання сторін малолітній ОСОБА_7 проживав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної власності позивачці ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_8 .

З квітня 2021 року малолітній ОСОБА_7 проживає разом з батьком ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації вказаних осіб, що підтверджується відповідними довідками.

17.08.2020 року суддею Деснянського районного суду м. Києва за заявою ОСОБА_1 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 у розмірі ј частини від усіх видів доходів.

З письмових матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_8 , що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.

Спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання позивачки та було з`ясовано, що житло утримується у доброму санітарно-гігієнічному стані, для малолітнього ОСОБА_5 виділена окрема кімната, де є місце для сну, стіл для приготування уроків, шафа для одягу та місце для ігор, мати створила усі належні умови для життя, розвитку та відпочинку сина ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою. У вказаній квартирі, крім відповідача та ОСОБА_5 , проживають брат відповідача ОСОБА_3 з сином ОСОБА_9 , 2010 року народження. Дана квартира належить на праві власності у рівних долях ОСОБА_10 (батьку відповідача), ОСОБА_11 (сестрі відповідача), ОСОБА_3 (брату відповідача) та відповідачу ОСОБА_3 .

Спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання відповідача та було з`ясовано, що умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_5 створені. Дитина проживає у кімнаті разом з двоюрідним братом ОСОБА_9 , де у дитини окреме спальне місце, шафа для одягу, облаштовано місце для навчання та виконання домашніх завдань; наявні дитячі речі відповідно до віку дитини, іграшки; під час відвідування дитина була вдома і зазначила, що проживає разом з батьком, хоче і надалі з ним проживати, оскільки батько більше приділяє уваги йому, ходить з ним на футбол, зустрічає зі школи, грається з ним, при цьому мати не приділяє стільки уваги, постійно на роботі, а він залишається на групі продовженого дня у школі.

Позивачка ОСОБА_1 працює дизайнером у ФОП ОСОБА_12 , отримує заробітну плату у розмірі 6000, 00 грн., що підтверджується довідкою від 17.05.2021 року. За місцем роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою від 19.05.2021 року.

Відповідно до медичної довідки КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Згідно медичної довідки КНП «Київська міська наркологічна лікарня «Соціотерапія» ОСОБА_1 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідач ОСОБА_3 працює в АТ «Правекс Банк» на посаді головного економіста Департаменту планування і контролю головного фінансового управління, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 28000, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 14.05.2021 року. За місцем роботи ОСОБА_3 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою від 12.05.2021 року.

Відповідач ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками.

Малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає разом з батьком у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою.

На момент прийняття судом рішення ОСОБА_7 навчається у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 313 з поглибленим вивчення інформаційних технологій Деснянського району м. Києва.

Гуріненко Назар має навчальні досягнення достатнього рівня, навчальні заняття пропускає лише з поважних причин, правила поведінки виконує, скромний, скритний; дитина завжди охайна, забезпечена необхідним навчальним приладдям; мати дитини контролює навчальний процес сина, активно співпрацює з вчителями; у 2020-2021 навчальних роках мати підтримує зв`язок з вчителями під час особистих візитів до школи, спілкуванням у телефоні; батько дитини активно почав цікавитись шкільним життям у 2020-2021 роках; з 05.05.2021 року ОСОБА_3 приводив ОСОБА_5 до школи та забирав після занять; у цей період батько контролював навчальні успіхи ОСОБА_5 , організовував консультації з психологом, брав участь у житті колективу класу.

Відповідно до інформації КНП «ЦПМСД № 4» дитина ОСОБА_7 обслуговується у даній установі; періодично хворіє ГРЗ, на «Д» обліку не перебуває; мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3 турбуються про здоров`я дитини та приходять до лікаря педіатра на прийом; батьки дотримуються необхідного догляду за дитиною та вказівок лікаря; від профщеплень відмовляються.

Відповідно до висновку психологічного обстеження ОСОБА_5 , здійсненого психологом Центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_7 - вихований, зосереджений хлопчик; емоційна сфера ОСОБА_5 характеризується стабільністю та залишається збереженою, присутня позитивна спрямованість та стриманість. На даний час ОСОБА_5 має задоволену потребу у підтримці та розумінні значимих для нього людей - батьків. В результаті психологічного обстеження з`ясовано, що у хлопчика тісний емоційний зв`язок з батьком; сформовані надійні взаємостосунки між ним та батьком, його він часто визначає найпершим, як значиму особу. В методиці «Незакінчені речення» неодноразово відзначав, що має бажання жити з батьком (Методики «Чоловічки на дереві», «Незакінчені речення»). ОСОБА_13 ставить його поряд себе, як особу, якій довіряє, яка забезпечує його потреби. У ОСОБА_5 присутня емоційна прив`язаність до матері. В Методиці «День народження» першою він назвав матір, але себе посадив би між татом і братом, матір посадив би коло батька. Одразу після другої діагностики відбулась спільна зустріч дитини з матір`ю. На спільній зустрічі ОСОБА_5 сів поруч з матір`ю. На початку дещо соромився присутності спеціаліста, згодом почувався розкуто і невимушено, спілкувався, дозволяв собі обіймати і горнувся до матері; хлопець був у гарному настрої та позитивно налаштований. В матері із дитиною цілком налагоджена взаємодія. Територію Центру ОСОБА_5 покинув разом із батьками. Дитина розуміє, що між батьками напружені відносини; хвилюється про налагодження взаємовідносин між ними; дитина може відчувати хвилювання, що віддаючи перевагу одному з батьків, він може образити іншого. За результатами психологічного обстеження рекомендовано батькам спробувати налагодити конструктивну комунікацію в питаннях батьківства задля формулювання єдиного підходу до виховання та взаємодії з дитиною, вирішення питання щодо місця проживання дитини та організації зустрічей дитини з тим з батьків, з ким дитина не проживатиме. Батькам не допускати ситуацій, в яких дитина змушена буде обирати між кожним із батьків. Відсутність ясності і порозуміння в зазначених питаннях протягом тривалого часу створить надмірну тривожність та негативно впливатиме на дитину, оскільки для дитини важлива стабільність, ясність та передбачуваність, за необхідності скористатися послугою сімейної медіації. ОСОБА_5 для нормального психічного розвитку, становлення особистості необхідна присутність в житті як матері, так і батька. Завдання батьків в даній ситуації прикласти зусилля і зробити так, щоб в дитини була легка можливість спілкування з обома батьками. Батькам не шукати в дитині емоційної опори та підтримки, не роз подівати дитині про свої образи, не принижувати в очах дитини авторитет один одного. Дитина почуває себе учасником конфлікту, відчуває себе залученою до взаємовідносин дорослих, а це створює напруження, почуття надмірної відповідальності, страх. Батькам проговорити з ОСОБА_5 статус власних взаємовідносин, допомагати дитині переживати подію розлучення, запевнити хлопчика що їх ставлення до нього після розлучення не змінилося, що в нього залишились і матір і батько, які будуть його так само любити та піклуватися, незважаючи на те, з ким він буде проживати. За необхідності звернутися до психолога.

Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок № 102/02/38-5304 від 28.08.2021 року, відповідно до якого Служба вважає за недоцільне визначати місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю (протокол № 17 від 12.08.2021 року).

Також Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок № 102/02/38-6542 від 21.10.2021 року, відповідно до якого Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком (протокол № 17 від 12.08.2021 року).

Крім того, Службою у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради надано Висновок № 778 від 01.10.2021 року, відповідно до якого Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю.

Судом також при розгляді даної справи було заслухано думку дитини ОСОБА_5 щодо визначення місця проживання з одним з батьків. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дітей суд керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя.

Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини.

Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду.

Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації.

Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи.

У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді.

Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

Так, опитаний у суді малолітній ОСОБА_7 пояснив, що він останній час проживає разом з батьком, у них дуже гарні стосунки, він навчається, займається спортом, спілкується з друзями. Також зазначив, що іноді бачиться з мамою, спілкується з нею. Хоче жити з батьком, але при цьому не заперечує проти зустрічей та спілкування з мамою.

Судом також була допитана свідок ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні пояснила, що вона є бабусею ОСОБА_5 і мамою позивачки ОСОБА_1 . Зазначила, що дитину батько не повернув, не дає можливості спілкуватися з дитиною. Вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначено з матір`ю, оскільки вона може забезпечити дитину всім необхідним.

Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77).

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом при розгляді справи, між сторонами склалися складні стосунки, між ними часто виникають сварки та конфлікти, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на можливість домовитися щодо визначення місця проживання дитини, а також щодо участі кожного з них у вихованні дитини, що змусило їх звернутися до суду.

Слід зазначити, що протягом тривалого часу сторони проживали разом, виховували разом дитину, а тому обидва виконували свої батьківські обов`язки, що є цілком нормальним та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Висновки психологів, наявні у матеріалах справи, жодним чином не спростовують встановлені при розгляді справи обставини, питання щодо визначення місця проживання дитини, у разі звернення до суду, вирішується саме судом, з урахуванням всіх встановлених обставин та досліджених доказів.

Покази свідків судом оцінюються у сукупності з іншими письмовими доказами, що були досліджені судом, у тому числі позитивними характеристиками обох сторін.

Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про свого малолітнього сина, опікувалися ним, забезпечували його потреби, як духовні так і матеріальні.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи його вік та потребу у повсякденному житті, а також з урахуванням можливостей кожного з батьків забезпечити належний рівень умов для проживання, виховання та розвитку дитини.

При вирішенні основних та зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 судом враховується, що ОСОБА_5 з квітня 2021 року постійно проживає з батьком, який займається вихованням дитини, його розвитком та забезпечує всі необхідні потреби.

Саме цей фактор є визначним при прийнятті судом рішення у даній справі.

Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері та батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вони мають постійне місце проживання, не мають на даний час шкідливих звичок та позитивно характеризуються. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей з одним з батьків може зашкодити інтересам дітей, в ході розгляду справи не здобуто.

При цьому суд враховує той факт, що ОСОБА_5 тривалий час проживає з батьком, який є для нього значимим дорослим, з яким він має довірливі стосунки та гарні відносини, не бажає проживати з матір`ю, а тому суд приходить до висновку, що на даний час визначати місце проживання ОСОБА_5 доцільніше з батьком.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, враховуючи інтереси дитини, збереження її зв`язків з обома батьками, забезпечення розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, з урахуванням положень сімейного законодавства України, положень міжнародного права, суд вважає необхідним визначити місце проживання ОСОБА_5 разом з батьком, при цьому задовольнивши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 .

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення його позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 110, 112, 150, 154, 155, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 21Г.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, адреса: Київська область, м. Бориспіль, вул.. Київський шлях, 72.

Повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2021 року.

Суддя О.В.Лісовська