Справа № 203/657/21
Провадження № 2/0203/607/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сядро Г.Г.,

за участі:

представника відповідача Богданова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «ТФМ» про стягнення коштів,

встановив:

16.02.2021 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до Обслуговуючого кооперативу «ТФМ», в якому просить суд:

- стягнути з Обслуговуючого кооперативу «ТФМ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 40000,00 грн заборгованості за договором паю (вкладу) № 25005658 від 06 лютого 2019 року, 1144,61 грн відсотків за користування грошовими коштами, 2123,30 грн інфляційних збитків, сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн, 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 06.02.2019 року між нею та Обслуговуючим кооперативом «ТФМ» було укладено договір паю (вкладу) № 25005658, згідно з яким вона як вкладник передала кооперативу кошти у розмірі 40000,00 грн на строк до 10.02.2020 року. Позивач зазначила, що відповідно до пп. 1.2.3 договору, укладеного між сторонами, кооператив зобов`язується повернути вкладнику засоби не пізніше 15 днів після спливу строку, вказаного в пп. 1.1 договору. На момент звернення позивача до суду з позовом засоби відповідачем не було повернуто позивачу. Тому 22.07.2020 року вона звернулась до відповідача з заявою щодо добровільного виконання договору та запропоновано відповідачу скласти протокол розгляду спору, відповідно до п. 5 договору з метою досягнення взаємовигідного рішення. Проте 28.08.2020 року позивачу було повернуто рекомендований лист із вказаною заявою без вручення відповідачу.

Також позивач зазначила, що у зв`язку з тим, що тимчасово передані нею кошти не були їй повернуті, вона звернулась до суду з позовними вимогами, в тому числі про стягнення з відповідача на її користь інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами на підставі положень ст.ст. 509, 525, 526, 625, 629 ЦК України.

З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором паю (вкладу) № 25005658 від 06 лютого 2019 року у розмірі 40000,00 грн, а також 1144,61 грн відсотків за користування грошовими коштами, 2123,30 грн інфляційних збитків, а також просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, подав до суду заяву про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та подав відзив на позовну заяву від 04.06.2021 року.

В обґрунтування своїх вимог відповідач зазначив, що ним було пропущено строк на подання до суду відзиву на позов, у зв`язку з ретельним з`ясуванням чи були отримані відповідачем кошти, які позивач має намір стягнути з відповідача. Також у відзиві на позов по суті позовних вимог відповідач зазначив, що 06.02.2019 року між відповідачем та позивачем було укладено договір паю (вкладу) № 25005658, за умовами якого позивач брала на себе зобов`язання передати відповідачу в тимчасове користування кошти, а по закінченню терміну дії договору отримати таку саму суму від відповідача у виді повернення отриманих раніше коштів. Водночас, як зазначив відповідач, позивач не виконала умови договору, відображені у пп. 1.1.1. та пп. 1.1.2 договору, бо нею не було перераховано не пізніше 10.02.2019 року кошти у розмірі 40000,00 грн на виконання умов договору. Фактично відповідач не отримував від позивача кошти у розмірі 40000,00 грн з моменту підписання договору та до часу подання відзиву.

Тому відповідач зазначив, що не визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні.

На противагу твердженням відповідача, зазначеним у відзиві на позов, представник позивача засобами електронного зв`язку надіслала до суду заяву від 19.07.2021 року, в якій повідомила суд про те, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Також представник позивача повідомила суд про те, що грошові кошти, згідно з умовами договору, були сплачені позивачем, що підтверджується виданим їй членським квитком, копія якого була долучена до матеріалів справи.

Інших заяв по суті спору учасники справи до суду не надавали.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог, посилаючись на твердження, зазначені ним у відзиві на позов. При цьому представник відповідача пояснив, що з вересня 2019 року функціонує кооператив, здійснюючи свою діяльність. Водночас позивач так і не внесла грошові кошти на рахунок кооперативу та не підтвердила факт їх внесення належними та допустимими доказами, з огляду на умови договору паю (вкладу) від 06.02.2019 року. При цьому представник відповідача зазначив, що доказом перерахування грошових коштів на рахунки відповідача є саме прибутковий ордер або платіжне доручення, проте такі докази не були надані позивачем. Відповідач не знайшов на своїх рахунках коштів позивача, про перерахування яких вона стверджує у позовній заяві. Тим більше, як стверджував представник відповідача, наявність у позивача членського квитка є доказом участі або неучасті позивача у певних програмах діяльності кооперативу.

Тому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 19.10.2021 року із занесенням до протоколу судового засідання було визнано поважними причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву на позовну заяву, поновлено відповідачу відповідний строк та постановлено враховувати вказаний відзив під час прийняття рішення суду по суті спору.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, проте подавали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

З огляду на положення ст.ст. 211, 223 ЦПК України, суд, заслухавши думку представника відповідача, розглянув справу за відсутності позивача та її представника.

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення по суті спору представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано заключне слово представника відповідача.

19.10.2021 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.02.2019 року між Обслуговуючим кооперативом «ТФМ» (далі кооператив) та ОСОБА_1 (далі вкладник) було укладено договір паю (вкладу) № 25005658.

За умовами вказаного договору, вкладник зобов`язується передати кооперативу тимчасово кошти в сумі 40000,00 грн на строк до 10.02.2020 року, перерахувати платіжним дорученням або прибутковим ордером з урахуванням необхідного документообігу не пізніше 10.02.2019 року. Під фактичною датою перерахування засобів є дата зарахування засобів на поточний рахунок кооперативу. Кооператив зобов`язується зберігати та розпоряджатися отриманими коштами згідно з договором паю (вкладу), законодавства України та уставу кооперативу; повернути вкладнику засобів не пізніше 15 календарних днів після строку, вказаного в п. 1.1 договору; повернення прийнятих на зберігання сум забезпечене засобами статутного та іншого фондів кооперативу; під фактичною датою повернення інвестиційного вкладу є дата перерахування засобів на рахунок вкладника (пункти 1.1-1.2 розділу 1 договору).

За умовами договору, викладеними у пунктах 2.1-2.3, п. 2.5 розділу 2, за користування вкладом кооператив вносить плату в розмірі 0 % (нуль відсотків) від суми вкладу на рік; при несвоєчасному поверненні вкладу, тобто після строку, зазначеного в п. 1.2.3. даного договору, вноситься пеня у розмірі 3 % (три проценти) від вкладу; плата за використання вкладу нараховується й перераховується кооперативом наступним чином: кожні 3 місяці з моменту внеску паю (вкладу) не пізніше 15 числа місяця, що слідує за звітнім; під фактичною датою перерахування плати за вклад є дата перерахування засобів на розрахунковий рахунок вкладника; у випадку несвоєчасної плати кооперативом за використання вкладом у строк, згідно з п. 2.3 договору, кооператив сплачує вкладнику пеню в розмірі 10 % (відсотків) від суми простроченого платежу за використання вкладом.

У пункті 3 розділу 3 договору передбачено, що у межах строку паю (вкладу) кооператив вправі розпоряджатися коштами на свій розсуд, у тому числі шляхом використання їх як кредитні ресурси.

Також у розділі 5 та розділі 7 договору зазначено, що розбіжності, які виникають у процесі виконання умов договору, попередньо розглядаються сторонами з метою досягнення взаємовигідного рішення з оформленням протоколу розгляду. При неможливості врегулювання спорів і розбіжностей шляхом двосторонньої угоди вони передаються на розгляд суду. Термін дії договору починається з дати його підписання й закінчується датою після повного повернення паю (вкладу), плати за вклад по ньому, а також комісій і неустойок, що випливають з умов договору та невід`ємних угод. А у розділі 8 договору зазначені юридичні адреси сторін договору, зокрема, банківські реквізити кооперативу (р/р НОМЕР_2 , МФО 305482 в ПАТ «Державний ощадний банк України») (а.с.9-11).

За відомостями з членського квитка від 06.02.2019 року № 25005658, виданого ОСОБА_1 головою правління ОСОБА_2 , договір паю (вкладу) є невід`ємною частиною членського квитка (а.с.12).

На підтвердження факту надіслання на адресу відповідача заяви від 22.07.2020 року щодо виконання умов п. 5 договору, позивач надала суду копії заяви від 22.07.2020 року про повернення грошового вкладу у розмірі 40000,00 грн та складення протоколу розгляду спору, відповідно до п. 5 договору, та докази надіслання вказаної заяви на адресу позивача (а.с.13-15).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду: оригінал квитанції до прибуткового касового ордера № 7 від 08.02.2021 року на суму 4000,00 грн, оригінал договору про надання правничої допомоги від 05.02.2021 року, укладений з адвокатом Свередюк Ю.А., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 431, виданого на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії (а.с.20-21).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з Обслуговуючого кооперативу «ТФМ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 40000,00 грн заборгованості за договором паю (вкладу) № 25005658 від 06 лютого 2019 року, 1144,61 грн відсотків за користування грошовими коштами, 2123,30 грн інфляційних збитків, сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн, 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонам.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також суд зазначає, що в частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ст.ст. 2, 12, 19 Закону України «Про кооперацію» від 10.07.2003 року № 1087-IV, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні , зокрема, кооперативна організація кооператив або кооперативне об`єднання; кооператив юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

Для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси.

Джерелами формування майна кооперативу є:

вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї;

майно, добровільно передане кооперативу його членами;

кошти, що надходять від провадження господарської діяльності;

кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій;

грошові та майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних;

інші надходження, не заборонені законодавством.

Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.

Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Основними правами члена кооперативу є:

участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління;

користування послугами кооперативу;

одержання кооперативних виплат та виплат на паї;

одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом;

право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб;

право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Основними обов`язками члена кооперативу є:

додержання статуту кооперативу;

виконання рішень органів управління кооперативу та органів контролю за діяльністю кооперативу;

виконання своїх зобов`язань перед кооперативом;

сплата визначених статутом кооперативу внесків.

Законами, що регулюють діяльність окремих типів кооперативів або кооперативів за напрямами їх діяльності, та статутом кооперативу можуть бути передбачені додаткові права та обов`язки його членів.

Відповідно до ст.ст. 21, 27 Закону України «Про кооперацію», пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі.

Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу.

У разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу, а земельної ділянки у натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу.

Право власності членів кооперативу фізичних осіб на свою загальну частку успадковується.

Кооператив відповідає за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Порядок покриття завданих кооперативом збитків визначається його статутом.

Члени кооперативу відповідають за зобов`язаннями кооперативу в межах внесеного ними паю, якщо інше не передбачено статутом кооперативу або законом.

Кооператив не несе відповідальності за зобов`язаннями своїх членів.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз викладених вище норм законодавства України та встановлених в ході судового розгляду справи обставин справи дає суду підстави для висновку, що у межах спірних правовідносин належним та допустимим доказом на підтвердження факту внесення позивачем тимчасово грошових коштів та їх зарахування на рахунок кооперативу для їх використання є відповідне платіжне доручення або прибутковий ордер, а зворотного суду не було доведено, жодних клопотань учасники справи щодо витребування додаткових доказів суду також не надавали.

При цьому суд враховує те, що на противагу умовам укладеного з відповідачем договору, позивач зазначає, що доказом перерахування тимчасово грошових коштів як паю (вкладу) є членський квиток, а вона як член кооперативу передала відповідачу тимчасово кошти для провадження господарської діяльності. Водночас судом під час дослідження письмових доказів, наявних в матеріалах справи, у тому числі безпосередньо умов договору, укладеного сторонами спору, та членського квитка, що наявні в матеріалах справи, не було встановлено підтвердження перерахування позивачем грошових коштів за договором на рахунок відповідача, а також того факту, що наявність у позивача членського квитка свідчить про зарахування коштів на виконання умов договору на рахунок відповідача та її участь у господарській діяльності відповідача як члена кооперативу, відповідно до положень Закону України «Про кооперацію». Тому у ході судового розгляду справи судом не було встановлено, що між сторонами наявний спір, пов`язаний зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності відповідача як юридичної особи (обслуговуючого кооперативу), а наявні спірні договірні правовідносини (зобов`язальні правовідносини).

Крім того, суд враховує те, що умови договору передбачають умови сплати сторонами неустойки (штрафу, пені), комісій у разі невиконання або неналежного виконання сторонами умов договору щодо використання тимчасово грошових коштів після їх внесення на банківський рахунок кооперативу. З-поміж іншого суд зазначає, що з огляду на положення ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні будь-якого виду договору та погодженні умов договору. Доказів зміни умов договору, в тому числі в частині зазначення способу перерахування кооперативу грошових коштів в сумі 40000,00 грн для їх тимчасового використання та документів, що цей факт підтверджують, суду не було надано позивачем.

Отже, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надала суду доказів перерахування грошових коштів (засобів) на рахунок відповідача на виконання умов договору.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд, враховуючи вищевикладене, доходить висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, тому такі задоволенню не підлягають.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору та ті, що пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 142, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «ТФМ» про стягнення коштів відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору та ті, що пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 25.10.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва