Провадження № 2/761/9567/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участю секретаря Войновського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами було укладено договір позики, шляхом обрання форми укладення договору позики за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи, проте ним цей договір не було підписано. На думку позивача, під час укладення цього договору відповідачем було порушено Закон України «Про захист прав споживачів» та його права, як споживача фінансових послуг, а тому позивач просить суд визнати договір позики укладений між ним та ТОВ «Споживчий центр» недійсним.

Ухвалою суду 29.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 28.07.2021 року.

27.07.2021 року на адресу суд надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечував в повному обсязі, зазначивши, що 20.02.2021 року між сторонами у письмовому вигляді було укладено кредитний договір №20.02.2021-100003797, зі змістом якого позивач був ознайомлений, отримавши перед укладенням всю належну інформацію та відомості, визначені законодавством, та підписавши особисто цей договір.

Також, 27.07.2021 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про стягнення заборгованості з повернення суми кредиту та сплати процентів за кредитним договором №20.02.2021-100003797 від 20.02.2021 року, в якому, посилаючись на те, що 20.02.2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №20.02.2021-100003797, за яким позичальнику було надано кредит в розмірі 3000,00 грн. на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення кредиту до 05.03.2021 року та процентами за користування кредитом в сумі 840,00 грн. ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало зобов`язання з надання ОСОБА_1 кредиту, але останній заборгованість не погашає, чим порушив зобов`язання, встановлені договором. Вказане стало підставою для звернення до суду з зустрічною позовною заявою.

Ухвалою суду від 28.07.2021 року було прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів.

Ухвалою суду від 21.09.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, в матеріалах справи міститься письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також провести розгляд справи за його відсутності. Відзиву на зустрічну позовну заяву не надавав.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, разом з тим надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов просив суд задовольнити в повному обсязі.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір

взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Судом встановлено, що 20.02.2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №20.02.2021-100003797, за умовами якого відповідач надає позичальнику перший транш у сумі 3000,00 грн., строком дії кредиту 14 днів з дати надання траншу, плата за користування 840,00 грн.

20.02.2021 року ТОВ «Споживчий центр» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується копією фіскального чеку № від 20.02.2021 року, чим виконав свої зобов`язання в повному обсязі.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України ).

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання спірного Кредитного договору недійсним, оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення спірного Кредитного договору, неправильного сприйняття ним фактичних обставин щодо умов укладення спірного Договору, та факту не підписання спірного договору, тому визнання договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору, - є безпідставним.

Крім того, встановивши, що ТОВ «Споживчий центр» у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, спірний Договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії Договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, тощо, позивач особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені Договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання Кредитного договору №20.02.2021-100003797 від 20.02.2021 року недійсним в цілому.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15, від 25 січня 2018 року у справі №475/704/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі №641/3576/16-ц, від 12 квітня 2018 року у справі №591/3625/16-ц, від 03 травня 2018 року у справі №221/1660/16-ц, від 16 липня 2018 року у справі №686/1871/16-ц.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Щодо зустрічного позову відповідача про стягнення заборгованості, варто вказати наступне.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом був укладений Кредитний договір №20.02.2021-100003797 від 20.02.2021 року.

На виконання вказаного Кредитного договору позивачем за зустрічним позовом, як кредитором, був наданий відповідачу за зустрічним позовом, як позичальнику, кредит у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується копією фіскального чеку № від 20.02.2021 року

Термін повернення кредиту, за умовами Кредитного договору, до 05.03.2021 включно, строк користування кредитом - 14 календарних днів з дати надання кредиту.

Крім того, згідно з п. 1.3. Кредитного договору було визначено, що проценти за користування кредитом становлять 840,00 грн., за 14 календарних днів користування кредитом. Максимальний розмір процентів за договором становить 6000,00 грн. Після досягнення максимального розміру процентів проценти не нараховуються.

Відповідно до п. 2.7. договору орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 881, 64 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 9000 грн.

У встановлений строк відповідач не виконав свої зобов`язання та не повернув суму кредиту, не сплатив відсотки.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем за зустрічним позовом не доведено належним засобами доказування виконання зобов`язання щодо повернення кредиту в сумі 3000,00 грн. та сплати процентів у розмірі 840,00 грн. у визначений в договорі строк.

З огляду на невиконання умов Кредитного договору позивач за зустрічним позовом просить також стягнути з відповідача за зустрічним позовом проценти у розмірі 6000,00 грн. відповідно до умов п. 1.3. договору.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконав, кредитні кошти в сумі 3000,00 грн. разом з процентами в сумі 840,00 грн. вчасно не повернув, то правомірним є стягнення з відповідача за зустрічним позовом процентів у розмірі 6000,00 грн. відповідно п. 1.3. договору.

В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення зустрічних позовних вимог, як таких, що є обґрунтованими.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів - відмовити.

Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 3000,00 заборгованості за Кредитним договором, 840,00 грн. заборгованості за процентами, 6000,00 грн. штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2 270,00 грн. судового збору.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»: м. Київ, вул. Саксаганського, 133А, .

Повний текст рішення складено: 16.12.2021 року.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА