Справа № 325/1712/20
провадження № 2/325/58/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Діденко Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Краснової Ю.С.,

представника позивача - адвоката Дуди С.В.,

представника відповідача - адвоката Цокало О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фермерського господарства «Байбара», про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

21.12.2020 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивачка просить визнати за нею право власності на бокси № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , 26 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що 13.07.1985 року між позивачкою і відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, в період якого було створено фермерське господарство «Байбара». 10.06.2007 року між нею та фермерським господарством «Байбара» був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого позивачка зобов`язалась надати фермерському господарству кошти в сумі 20 000,00 грн. з метою придбання фермерським господарством у власність такого майна: бокси № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.2 договору, фермерське господарство зобов`язалось повернути грошові кошти не пізніше 01 вересня 2007 року, у іншому випадку позивачка має право за власним вибором вимагати передачі їй права власності на вказане майно або на відшкодування отриманих інвестицій. У 2008 році фермерське господарство придбало у власність бокси № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_1 , що підтверджено рішення суду від 17.09.2008 року. Посилаючись на положення законодавства щодо захисту права власності, позивачка просить суд визнати за нею право власності на об`єкти нерухомого майна.

Ухвалою судді від 30.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судовий розгляд на 28.01.2021 року.

Ухвалою суду від 28.01.2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 17.02.2021 року.

Ухвалою суду від 17.02.2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 04.03.2021 року, для подання додаткових доказів.

В судовому засіданні 04.03.2021 року представник позивача підтримав позов в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову не заперечував, пояснив, що обставини, викладені у позові, дійсно відбувались.

Відповідач - фермерське господарство «Байбара» в судове засідання уповноваженого представника не направили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 13.07.1985 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

10.06.2007 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Байбара» в особі голови ОСОБА_2., укладено інвестиційний договір, відповідно до п. 1.1 якого, ОСОБА_1 (за договором - інвестор) зобов`язалась надати фермерському господарству « Байбара » (за договором - отримувач) грошові кошти в сумі 20000,00 грн. на зворотній основі з метою придбання отримувачем у власність боксів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_1 , як майно, визначене для отримання в натурі в рахунок майнових паїв членів колишнього КСП «ім. Жукова».

Відповідно до п. 1.2 договору, отримував зобов`язується повернути грошові кошти, визначені в п. 1.1 даного договору Інвестору, не пізніше 01 вересня 2007 року, у противному випадку Інвестор має право за власним вибором вимагати передачі йому права власності на об`єкт або відшкодування отриманих ним інвестицій.

Пунктом 6.1.2 Договору передбачено, що Інвестор має право на визнання за собою права власності на Об`єкт у випадку передбаченому п. 1.2 даного договору.

Відповідно до п. 3.4.3 Договору, Отримувач зобов`язаний передати інвестору об`єкт інвестування у власність упродовж 3 календарних місяців з моменту отримання відповідної вимоги Інвестора, у разі настання умов передбачених п. 1.2 даного договору.

На підтвердження сплати 20 000,00 грн. представником позивачки надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 10/07/07 від 10.06.2007 року.

Згідно з рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 17.09.2008 року, за фермерським господарством «Байбара» визнано право власності на бокси № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6, НОМЕР_7 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_1 .

Право власності фермерського господарства «Байбара» на зазначені об`єкти нерухомого майна зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2021 року № 242106664.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

На підставі статей 1, 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній, на момент укладення договору), інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Частиною 2 ст. 5 зазначеного закону передбачено, що інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про інвестиційну діяльність», відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ст. 9 вказаного закону, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Частинами 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статей 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на момент укладення договору), речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 посилається на те, що підставою для визнання за нею права власності на об`єкти нерухомого майна, є інвестиційний договір від 10.06.2007 року, що саме по собі відповідає статтям 11, 328 ЦК України.

Проте, аналіз змісту вказаного інвестиційного договору свідчить, що його предметом є передання коштів на користь фермерського господарства, якому кореспондує обов`язок фермерського господарства їх повернення у встановлений термін. З цього слідує, що предмет договору не охоплює перехід права власності на об`єкти нерухомого майна (об`єкт інвестування). Крім того, договір щодо нерухомого майна підлягає обов`язковій державній реєстрації (ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Натомість, положення договору про право позивачки вимагати передачі права власності на об`єкти нерухомого майна пов`язані з настанням певної умови - невиконання фермерським господарством обов`язку повернення коштів (п. 1.2 договору).

Тому, відповідно до ст. 546 ЦК України, суд вважає це засобом забезпечення виконання зобов`язання, що передбачений договором між сторонами.

Проте, передбачене договором «право вимагати передання у власність об`єктів нерухомого майна» виходячи зі свого змісту не є безумовною підставою для виникнення права власності, оскільки в такому випадку такий договір також підлягав би обов`язковій державній реєстрації, а лише передбачає можливість пред`явлення такої вимоги іншій стороні договору.

Як слідує з пункту 3.4.3 Договору, передання права власності здійснюється між сторонами упродовж трьох календарних місяців з моменту отримання відповідної вимоги, тобто це питання може бути вирішено сторонами шляхом укладення відповідного правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивачки не виникло право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі укладеного інвестиційного договору, та відповідно відсутні підстави для визнання права власності на таке майно в судовому порядку. Водночас, у неї є право на відшкодування вкладених коштів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлений власником майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 17.09.2008 року, власником об`єктів нерухомого майна є фермерське господарство «Байбара», чиє право власності зареєстровано у встановленому законом порядку.

Суд не знаходить жодних правових підстав для позбавлення права власності фермерського господарства «Байбара» на користь позивачки.

Таким чином, оскільки позивачкою не було доведено виникнення права власності майно у встановленому законом порядку, у визнанні права власності слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Приазовський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Повний текст рішення суду складено 09.03.2021 року.

Суддя Є.В. Діденко