КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року

м. Київ

справа № 752/2871/19

провадження № 22-ц/824/467/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у складі судді Плахотнюк К.Г.

уцивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням поданих уточнень просила стягнути з ОСОБА_2 на свою корить відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 20 719,60 грн та 768,40 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

28 жовтня 2018 року відбулося залиття вказаної квартири з вище розташованої квартири АДРЕСА_4 , яка належить відповідачу, що підтверджується актом від 26 жовтня 2018 року.

Вказувала, що у результаті залиття позивачу завдано майнового збитку на суму 19 059,60 грн, що підтверджується звітом про незалежну оцінку відшкодування ринкової вартості витрат на відновлення (ремонт) пошкоджень квартири АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що витрати на проведення оцінки збитку склали 1 660 грн, що також підлягають стягненню з відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 6 906,53 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 768,40 грн судового збору.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 21 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, з огляду на що підлягає скасуванню.

Звертає увагу суду на те, що в акті від 25 жовтня 2018 року, наданому позивачем, та в акті від 19 липня 2019 року, наданому відповідачем, вказано різний характер пошкоджень сантехнічного обладнання на кухні квартири АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим відповідач вважала за необхідне провести судову трасологічну експертизу, про що заявляла відповідне клопотання, у задоволенні якого судом було відмовлено.

Уважає, що відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, судом першої інстанції порушено процесуальні права відповідача на подання доказів, передбачені ст. 43 ЦПК України.

Стверджує, що висновок суду щодо визнання відповідачем факту залиття квартири АДРЕСА_1 з причини обриву гнучкої металевої підводки холодного постачання не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначає, що акт від 26 жовтня 2018 року є неналежним і недопустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу, оскільки не відповідає встановленій формі, визначеній Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 89, 265 ЦПК України не надав оцінки вказаному акту та аргументам відповідача щодо його неналежності і недопустимості.

Позивач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Позивач у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

09 березня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій остання просить визнати її неявку поважною та відкласти розгляд справи на наступну дату. Посилається на те, що у зв`язку із травмою та госпіталізацією до лікарні не може з`явитися у судове засідання. На підтвердження вказаних обставин долучає до заяви копію довідки КНП «КДЦ» Голосіївського району м. Києва №2263 від 09 березня 2021 року.

Зі змісту вказаної довідки вбачається, що травма відповідачем отримана 08 березня 2021 року, звернулась остання до лікарні 09 березня 2021 року, де було проведено огляд та рекомендовано подальше лікування за місцем проживання в поліклініці. Будь-яких відомостей щодо неможливості або обмеження у пересуванні відповідача в указаній довідці лікарем не зазначено. Окрім того, заява про відкладення розгляду справи подана до канцелярії суду особисто ОСОБА_2 безпосередньо перед судовим засіданням, що свідчить про можливість позивача бути присутньою в залі судового засідання та відсутність поважних причин неявки до суду на завчасно призначену дату та час. На підставі викладеного, заява ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримання в належному технічному стані санітарного обладнання квартири покладається на власника квартири, а відтак відповідати за наслідки залиття квартири позивача у справі має саме відповідач ОСОБА_2 .

Щодо наявності шкоди та її розміру суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником лише 1/3 частки квартири, а тому розмір збитків, що завдані внаслідок залиття квартири, складає 6 906,53 грн.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 - 2/3 частини та ОСОБА_1 - 1/3 частини, на підтвердження чого позивачкою надано суду копію договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-172 (а.с. 5-6 том 1).

У матеріалах справи міститься акт від 26 жовтня 2018 року, відповідно до змісту якого, залиття квартири АДРЕСА_1 сталося внаслідок пошкодження гнучкої підводки ХВП змішувача на кухні квартири АДРЕСА_4 (а.с. 45 том 1).

За даними Акту, складеного 19 липня 2019 року комісією у складі провідного інженера ЖЕД-110 ОСОБА_4, майстра ремонтної дільниці ОСОБА_5 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_6 , було проведено обстеження квартири АДРЕСА_4 на підставі заяви № 431/110/К-328 від 05 липня 2019 року. Під час обстеження квартири АДРЕСА_4 було виявлено розірвану різьбу на вентелі, до якого приєднана гнучка підводка ХВП змішувача на кухні (а.с. 99 том 1).

Квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , зазначену обставину визнано представником відповідачки у судовому засіданні та самою відповідачкою у відзиві.

За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За даними Звіту про оцінку матеріального збитку, завданого квартирі АДРЕСА_1 , який виконано 12 грудня 2018 року ТОВ «Аелєкон», розмір збитків становить 19 059,60 грн (а.с. 7-72 том 1).

Витрати на проведення оцінки розміру збитків склали 1 660 грн (а.с. 73 том 1).

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направила вимогу про відшкодування збитків, яка залишена ОСОБА_2 без задоволення (а.с. 74-75, 76, 77).

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тлумачення частин першої та другої статті 1166 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано шкоди. Такий висновок підтверджується використання словосполучення «особа, яка завдала шкоди».

Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправної поведінки та вини (Окрема думка судді Верховного Суду Крата В.І. від 06 березня 2019 року у справі №522/1781/16-ц).

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала, що залиття квартири АДРЕСА_1 , співвласницею якої є ОСОБА_1 , мало місце з квартири АДРЕСА_4 , власницею якої вона є, однак заперечувала, що залиття мало місце з її вини, оскільки залиття сталося коли вона була відсутня за місцем проживання та з тих причин, що був обрив гнучкої металевої підводки холодного водопостачання змішувача, при цьому сама підводка не була пошкоджена.

Судом першої інстанції встановлено, що саме з квартири відповідача відбулося залиття квартири позивача, яке є предметом спору, причиною залиття є обрив гнучкої металевої підводки холодного водопостачання.

Дана обставина відповідачем не спростована.

Посилання апелянта на існування двох актів від 26 жовтня 2018 року та 19 липня 2019 року щодо обстеження квартири АДРЕСА_4 , з якої відбулось залиття квартири позивача, як на підставу для призначення судової трасологічної експертизи, а також невірне, на думку відповідача, зазначення причини залиття судом, є необґрунтованими з огляду на те, що в обох актах, складених працівниками ЖЕКу, причиною залиття квартири ОСОБА_1 зазначено пошкодження у підводці ХВП змішувача на кухні квартири АДРЕСА_4 .

Тобто, залиття відбулось внаслідок несправності обладнання ХВП в квартирі відповідача, за забезпечення схоронності якого, провадження за свій рахунок поточного і капітального ремонту має відповідати власник квартири, а саме ОСОБА_2 .

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується та вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідати за наслідки залиття квартири позивача має власниця квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 , оскільки остання не забезпечила належне утримання санітарно-технічного обладнання ХВП у своїй квартирі, що призвело до залиття квартири розташованої поверхом нижче.

Розмір шкоди доведений позивачем на підставі наданого Звіту про оцінку матеріального збитку, завданого квартирі АДРЕСА_1 , який виконано 12 грудня 2018 року ТОВ «Аелєкон».

На спростування розміру завданої шкоди відповідачем не надано жодних доказів.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 є власницею лише 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відшкодуванню з відповідача на користь позивача підлягає шкода, завдана внаслідок залиття квартири у розмірі 6 906,53 грн.

Доводи апеляційної скарги, що акт від 26 жовтня 2018 року є неналежним і недопустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу, оскільки не відповідає встановленій формі, визначеній Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, є неспроможними, оскільки сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані. Отже, у сукупності з актом від 19 липня 2019 року та звітом про оцінку відновлювального ремонту є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

Зважаючи на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову частково, оскільки позивачем доведено факт завдання та розмір шкоди, отриманої внаслідок залиття квартири позивача з вини ОСОБА_2 з урахуванням належної на праві власності ОСОБА_1 частки квартири, а відповідачем не спростовано своєї вини.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду місцевим судом, мотивовано ним відхилені та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено «09» березня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик