Справа № 756/9871/20
Провадження № 2/761/8505/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

представника позивача - Грабовського О.О.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просили суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» 27 173,78 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.09.2014 р. в м. Києві сталась ДТП між автомобілями «Нісан», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Цивільно - правова відповідальність за експлуатацію ТЗ «Нісан», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно - страхова компанія» (далі - Позивач або ПрАТ «УОСК») згідно полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/9709207.

За період з 06 січня 2015 року по 24 лютого 2015 року ПрАТ «УОСК» було здійснено виплату страхового відшкодування Відповідачу в розмірі 15 653,51 грн., що підтверджується рішенням Дарницького районного суду по справі № 753/2985/15-ц від 06 листопада 2015 року.

Окрім того, 02 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення (відшкодування) майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

За результатами розгляду справи, 06 листопада 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва було винесено заочне рішення по справі № 753/2985/15-ц, за результатами якої було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме в розмірі 27 406,80 грн., з яких судовий збір в розмірі 233,02 грн.

Вищевказане рішення суду Позивачем було виконано добровільно, а саме 29 грудня 2015 року Позивач добровільно сплатив 27 173,78 грн.

Однак, як вказує позивач, ОСОБА_1 було здійснено дії по стягненню суми страхового відшкодування в примусовому порядку, а саме в сумі 27 406,80 грн., про що стало відомо ПрАТ «УОСК» з листа Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 01 квітня 2020 року.

Таким чином, ОСОБА_1 було отримано страхове відшкодування більше, аніж розмір прямого збитку, у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу на усунення недоліків.

25 вересня 2020 року на адресу Оболонського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

24 лютого 2021 року на адресу Оболонського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив із викладенням заперечень та заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

23 лютого 2021 року від відповідача на адресу Оболонського районного суду м. Києва надійшло клопотання про передачу справи для розгляду за належною підсудністю.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року було вирішено передати справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

07 травня 2021 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач та представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30 вересня 2014 року близько 10 год. 08 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «Nissan Tiida» на перехресті вул. Ілліча та вул. Сормовська в м. Києві, не надала переваги в русі автомобілю «Hyundai Accent» під керуванням Відповідача, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїла зіткнення з вказаним автомобілем, порушивши вимоги п. 16.11 ПДР України.

03 листопада 2014 року Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва Коренюк А.М. ОСОБА_4 була визнана винною у вчиненні даного ДТП і притягнута до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Вказана постанова не оскаржувалась і вступила в законну силу.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

З урахуванням того, що цивільно - правова відповідальність особи, винної у ДТП була застрахована Позивачем, в нього виник обов`язок зі сплати страхового відшкодування на користь Відповідача (потерпілого).

Відповідач звернувся до ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» щодо виплати страхового відшкодування, однак страхова компанія зазначила, що страхове відшкодування буде виплачено в сумі 15 653 грн. 51 коп., що було значно заниженим розміром завданої матеріальної шкоди. Узгоджувати розмір матеріальної шкоди страхова компанія не побажала та здійснила виплату Відповідачу в розмірі 15 653 грн. 51 коп.

З урахуванням того, що виплачена сума страхового відшкодування була значно занижена та не відповідала реальному розміру заподіяної матеріальної шкоди, Відповідач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.11.2015 року по справі № 753/2958/15-ц стягнуто з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 23 301 грн. 78 коп. в рахунок стягнення страхового відшкодування, 3 072 грн. вартості проведення судової автотоварознавчої експертизи, 800 грн. вартості проведення рецензії №45/01/15 від 23.01.2015 року, 233 грн. 02 коп. судового збору, а всього: 27 406 грн. 80 коп.

Позивачем зазначається, що 29.12.2015 року ним в добровільному порядку було виконано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.11.2015 року про стягнення з ПАТ «Українська охоронна - страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування та сплачено на користь Відповідача грошові кошти в розмірі 27 173, 78 грн., тобто дана сума сплачена Позивачем у зв`язку з наявністю правових підстав.

При цьому, з позиції Позивача вбачається, що Відповідачем були здійсненні дії на примусове виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.11.2015 року щодо стягнення з ПАТ «Українська охоронна - страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 27 406, 80 грн.

При цьому, сам Позивач зазначає про те, що дана сума є страховим відшкодуванням та виплачена в рамках зобов`язань Позивача на підставі рішення суду, тобто має законну мету та достатню правову підставу, а тому не можна вважати перераховану суму коштів безпідставним набутим майном Відповідача та витребувати її у зв`язку з цим на підставі статті 1212 ЦК України, адже наявність правової підстави на момент сплати коштів виключає можливість повернення майна, як безпідставно набутого.

Щодо вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо- транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом вказаного Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

«Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають; 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб». (Правова позиція, викладена у Постанові Верховного суду від 6 лютого 2020 року по справі № 910/13271/18).

«Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України)

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином».(Правова позиція, викладена у Постанові Верховного суду від 14.04.2020 по справі № 495/2442/16-ц).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Тому суд вважає, що дана сума була перерахована у зв`язку з наявністю правових підстав, а тому дані кошти не можуть вважатись безпідставно набутим майном, що свідчить про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів.

Щодо пропуску строку позовної давності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-2469цс16.

«54. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

65. Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила». (Висновки Верховного суду, що викладені у Постанові від 05 червня 2019 року по справі №754/19899/14-ц)

З позиції Позивача відомо, що ним було сплачено страхове відшкодування за рішенням суду добровільно (29 грудня 2015 року) та в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду (23 грудня 2015 року).

З цього чітко вбачається, що в грудні 2015 року Позивач дізнався про порушення своїх прав та мав бути про це повністю обізнаний (презумпція про обов`язок знати про стан своїх прав), а звернувся до суду лише в серпні 2020 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України загального строку позовної давності в три роки (строк позовної давності сплив у грудні 2018 року), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Посилання Позивача на те, що йому стало відомо про факт наявності виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року лише з листа Солом`янського РВ ДВС у м. Києві від 01 квітня 2020 року повністю є безпідставним, адже це спростовується, зокрема доказами, які подано самим же Позивачем, відповідно до яких Позивач був боржником у виконавчому провадженні в рамках якого з нього були стягнуті грошові кошти на користь Відповідача.

Правила примусового виконання рішення суду на той час, передбачали звернення стягнення на кошти боржника у відповідності до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» та їх примусове списання з поточного рахунку боржника, що відкритий у банківський установі, а тому Позивач не міг не знати про дані обставини та списання грошових коштів в рамках виконавчого провадження.

Тобто, з урахуванням того, що предметом позову є стягнення безпідставно набутого майна, момент початку перебігу строку позовної давності є момент передання (отримання) такого майна іншій особі; в даному випадку перерахованих грошових коштів 29 грудня 2015 року в розмірі - 27 173, 78 грн. .

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, слід відмовити у стягненні судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 23, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 11, 15, 16, 203, 205, 536, 625, 655, 1212-1214 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія», адреса місцезнаходження - 01054, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 145, ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 02 грудня 2021 року.

Суддя: