УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Усатової І.А., за участю секретаря судового засідання Омелько Г.Т.,

розглянувши у залі суду подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Браташової Вікторії Іштванівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Браташової Вікторії Іштванівни звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Браташової Вікторії Іштванівни знаходиться зведене виконавче провадження № 58718045 щодо примусового виконання виконавчого листа № 127/16522/13-к від 14.01.2014 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 40 000,00 грн., виконавчого напису № 8475 від 14.07.2017 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 48307,65 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_1 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але державним виконавцем боржника за даною адресою не розшукано.

Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України „Про виконавче провадження, виконавцем 14.05.2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої на запити до реєструючих установ майно належне боржнику на праві власності відсутнє.

Державним виконавцем було встановлено, що боржником зареєстровані транспортні засоби «ВАЗ». Державний номер НОМЕР_1 , «Ланос», державний номер НОМЕР_2 .

Державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, але станом на 19.11.2021 транспортні засоби не розшукні.

Згідно відповіді Державної міграційної служби України боржник документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 виданий 24.01.2006, органом видачі 0502.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби боржник державний кордон не перетинав. Боржник відкритих рахунків в банківських установах не має.

Тому, просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

У судове засідання державний виконавець не з`явився.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Браташової Вікторії Іштванівни знаходиться зведене виконавче провадження № 58718045 щодо примусового виконання виконавчого листа № 127/16522/13-к від 14.01.2014 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 40 000,00 грн., виконавчого напису № 8475 від 14.07.2017 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 48307,65 грн.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6Закону України«Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому проваджені,

Обмеження на виїзд боржника ОСОБА_1 з України являє собою втручання в право покидати країну гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання: чи було втручання передбачено законом, переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і, чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: ґрунтуватися на національному законі; переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції; відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинні здійснюватися судами в останній інстанції для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Беручи до уваги те, що національні суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, Протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права в України, суд при вирішенні питання про обмеження свободи пересування, в межах своїх дискреційних повноважень, перевіряє критерії для такого втручання, а саме: на відповідність національного закону, в якому повинні міститися межі втручання в свободу пересування, в розумінні поняття «закон» Європейським Судом, на відповідність цілі втручання - захист прав іншої особи, в даному випадку банку, засобам, які використані приватним виконавцем, з урахуванням співмірності цілі втручання застосованим ним заходам, що є необхідним в демократичному суспільстві.

Захищаючи права одних осіб суд не вправі порушувати права інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

В той же час у поданні державного виконавця та доданих до нього документів відсутні відомості, що державний виконавець викликав боржника, а боржник за вимогою державного виконавця до відділу державної виконавчої служби не з`явився, що свідчило би про ухилення боржника у виконавчому провадженні від виконання судового рішення

Пунктом 19 частини 3статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням або рішенням інших органів та її намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень виконавця.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

В силу ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

У подані державний виконавець зазначає, що боржником рішення суду не виконується у повному обсязі, проте, не вказано в чому полягає навмисне чи інше свідоме невиконання боржником зазначених обов`язків, не зазначено та не долучено жодних доказів, які б свідчили, що боржник навмисно, свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього відповідним рішенням, при цьому, маючи змогу виконати таке зобов`язання, але не робить цього з неповажних причин. Матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_3 умисно ухиляється від виконання зобов`язання за рішенням суду та намагається виїхати за межі України, щоб уникнути цивільно-правової відповідальності, чи вчиняє дії щодо приховання свого майна, у суду відсутні підстави для висновку про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на неї судом, а відтак й відсутні законні підстави для задоволення подання і тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Крім того, у поданні не обґрунтовано яким чином вирішення питання про заборону боржникові виїзду за межі України сприятиме виконанню рішення суду та що взагалі є підстави вважати, що боржник має намір виїхати за межі України з метою невиконання цього рішення. Судом не встановлено фактів, що ставлять під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребують тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 258, 260, 441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Браташової Вікторії Іштванівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя І.А. Усатова