Справа № 367/400/21
Провадження № 2-о/367/112/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

при секретарі Спільній А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення

встановив:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення в лютому 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 з міста Ялта Автономної Республіки Крим до міста Ірпінь Київської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим.

В обґрунтування заяви вказує, що в лютому місяці 2017 ним було здійснено вимушене переселення з тимчасово окупованої території та незаконно анексованої Російською Федерацією частини суверенної території України - Автономної Республіки Крим (м. Ялта), внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, у зв`язку з чим, вимушений був оселитися у місті Ірпінь Київської області. Зазначена вище обставина його переселення з тимчасово окупованої території - АР Крим до м. Ірпінь Київської області підтверджується довідкою № від 22.02.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана Управлінням соціального захисту населення Ірпінської міської ради. До вимушеного переселення проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана вище довідка, що видана йому, як внутрішньо переміщеній особі, була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Однак дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII), проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомим, а тому не підлягає доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України, оскільки інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Нації з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, розміщених у тому числі на офіційних веб-сайтах зазначених організацій. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація та незаконна анексія Автономної Республіки Крим, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Вказує, що змінивши місце свого проживання у зв`язку з окупацією РФ АР Крим він фактично втратив можливість володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на окупованій території, вимушений був покинути свою домівку в м. Ялта, де він міг вільно проживати разом зі своєю сім`єю, мав налагоджений побут та роботу, мав можливість вільно спілкуватися з друзями та знайомими, висловлювати свою думку. Вказані негативні наслідки окупації РФ території АР Крим пов`язані із встановленням на окупованих територіях окупаційної влади (адміністрації) із запровадженням нею репресивних заходів, зокрема, із загрозою позбавлення волі щодо примусового виконання усіма мешканцями АР Крим на анексованій території розпоряджень окупаційної влади, що суперечить чинному законодавству України та нормам міжнародного права. Таким чином, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території АР Крим було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16.09.1963, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання, право на ефективний засіб правового захисту, тощо. Окрім іншого, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим він був позбавлений можливості голосувати на виборах Президента України в травні 2014. Так, усіх виборців, що мешкають в АР Крим, РФ позбавила права голосу, яке гарантовано як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. Отже вимушене переселення з окупованої РФ АР Крим до підконтрольної органами влади України території - м. Ірпінь Київської області було здійснено з метою забезпечення безпеки членів його сім`ї та поновлення їх основоположних прав, свобод та законних інтересів, передбачених вимогами чинного законодавства України та нормами міжнародного права. Також вказує, що його звернення до суду з даною заявою обумовлено тим, що він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25.01.2021 відкрито провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.02.2021 на 15-00 год.

В судове засідання заявник - ОСОБА_1 не з`явився, до суду надав заяву в якій просив суд розгляд справи провести за його відсутності та задовольнити заявлені вимоги.

В судове засіданні представник заінтересованої особи - держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні не з`явився, про час, місце та день розгляду справи повідомлений належним чином.

В судове засіданні представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України - заступник міністра Лебедцов Б. не з`явився, до суду надав заяву в якій просив суд розглядати справу без участі представника Мінсоцполітики.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 11.02.2005, що підтверджується записом в паспорті громадянина України серія НОМЕР_2 .

Згідно довідки від 22 лютого 2017 № про взяття на облік особи, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ірпінської міської ради, заявник ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/ перебування: АДРЕСА_4 .

Згідно ст.4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 04.11.1950, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отже підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною 4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз.6 преамбули вказаного Закону, дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно ч.2 ст.1 цього Закону такою датою є: 20 лютого 2014 року.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8/рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Тому суд приходить до висновку, що встановлення факту вимушеного переселення заявника з окупованої території Автономної Республіки Крим відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією АРК, можливе лише у судовому порядку.

Дослідивши надані докази та загальновідомі обставини збройної окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, суд погоджується із доводами заявника про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та підтверджує факт того, що вимушене переселення у лютому 2017 року ОСОБА_1 з окупованої території АРК відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території АРК.

Ці обставини підтверджуються постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015року №337-УІІІ,згідно якої зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії» Русское единство» ОСОБА_2 у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела псевдореферендум про входження Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації.

Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Автономної Республіки Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації ОСОБА_2 «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити позірність правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України.

Заявник ОСОБА_1 довів перед судом, що від встановлення цього юридично значимого для нього факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь.

Крім цього незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

Вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України.

Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

Частина четверта ст.79Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

Враховуючи наведене, слід встановити факт, що вимушене переселення в лютому 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 з міста Ялта Автономної Республіки Крим до міста Ірпінь Київської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим.

При вирішенні даної цивільної справи, судом враховані висновки Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 по справі № 759/759/17, від 14 березня 2018 по справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 по справі № 428/13977/16-ц, 02.12.2020 по справі № 428/2492/17 які є обов`язковими для судів першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76, 81, 89, 247, 258-265, 293, 315, 316, 319 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення в лютому 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 з міста Ялта Автономної Республіки Крим до міста Ірпінь Київської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим.

Повний текст судового рішення складено 05.03.2021.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В. Мерзлий