Провадження №2/522/3105/21
20 грудня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням судді Єршової Л.С.,
за участю секретарів судового засідання Радзімовської Р.О., Тончевої П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва,
У версені 2017 року Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 самочинно здійснили реконструкцію квартири АДРЕСА_1 із збільшенням її загальної площі з 113,8 кв.м до 212,8 кв.м. шляхом зайняття земельної ділянки територіальної громади м.Одеси. За результатами проведеної перевірки та з метою усунення вказаних порушень Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження від 29.08.2014 року №509, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язано у термін до 08.09.2014 року привести до попереднього стану об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час зазначене розпорядження не виконано.
26.10.2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду задоволено адміністративний позов Одеської міської ради до державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Заяць К.В., Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Одеського міського управління юстиції в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про скасування свідоцтва про право власності від 16.09.2015 року № НОМЕР_1 та рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 16.09.2014 року № 15832398.
10.02.2016 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а вищезазначену постанову Одеського окружного адміністративного суду залишено без змін.
13.12.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні адміністративного позову Одеської міської ради до управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно від 26.11.2014 року №17502964 та № 17505066.
01.03.2017 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради, вищевказану постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року скасовано, ухвалено нову постанову про задоволення адміністративного позову Одеської міської ради.
Вказані відомості внесені до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Однак, на даний час триває порушення прав територіальної громади м. Одеси, що полягає у захопленні вказаної вище земельної ділянки.
Відновлення порушеного права територіальної громади м. Одеси можливе лише за умови знесення об`єкту самочинного будівництва шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, у зв`язку із чим Одеська міська рада звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Кравчук Т.С. від 04 вересня 2017 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом Одеської міської ради.
Ухвалою суду від 07.02.2018 року справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Ухвалою суду від 14.03.2018 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову шляхом заборони органам державної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та накладення арешту на вказаний об`єкт нерухомості.
Ухвалою від 17.05.2018 року цивільну справу за позовом Одеської міської ради ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, прийнято до провадження судді Єршової Л.С.
Ухвалою суду від 10.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, відповідно до якої позов підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу за відсутністю позивача та її представника.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, по час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився,сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, за наявності згоди позивача, 20.12.2021 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Суд встановив, що Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження від 29.08.2014 року №509, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язано у термін до 08.09.2014 року привести до попереднього стану об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час зазначене розпорядження не виконано.
16.09.2014 року державним реєстратором Заяць К.В. було прийнято рішення за індексним номером 15832398 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 212,8 кв.м., житловою площею 90,5 кв.м.
26.10.2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду задоволено адміністративний позов Одеської міської ради до державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Заяць К.В., Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Одеського міського управління юстиції в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Заяць Костянтина Вікторовича від 16.09.2014 року №15832398 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувано свідоцтво про право спільної часткової власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 212,8 кв. м., від 16.09.2014 року №26877660.
10.02.2016 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а вищезазначену постанову Одеського окружного адміністративного суду залишено без змін.
13.12.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні адміністративного позову Одеської міської ради до управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,про скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно від 26.11.2014 року №17502964 та № 17505066.
01.03.2017 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради, вищевказану постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року скасовано, ухвалено нову постанову про задоволення адміністративного позову Одеської міської ради, якою скасовані рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Оперчук Ірини Михайлівни від 26.11.2014 року №17502964 та рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Оперчук Ірини Михайлівни від 26.11.2014 року №17505066.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з позовом про збов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої прибудови (колишня кв. АДРЕСА_4 ) до кв. АДРЕСА_1 .
Згідно з ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.
Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Виходячи з вищевикладеного, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції щодо розпорядження спірною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_5 , є Одеська міська рада як власник земельної ділянки, яка не відводилась в установленому законодавством порядку для будівництва та на якій розміщено незаконно зареєстрований об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 .
Таким чином, реконструкція квартири АДРЕСА_6 була здійснена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зайняттям земельної ділянки, яка належить до комунальної власності територіальної громади м.Одеси.
Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судовому порядку.
Власник земельної ділянки, відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.
Відповідно до п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Отже судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_5 , що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, самовільно зайнята відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Частиною 1 статті 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з частинами 1, 2, 3, 4 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Правила про виникнення права власності з моменту його державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно») визначає лише момент виникнення права власності, але зовсім не означає, що реєстрація є самостійною (автономною, абстрактною) і достатньою підставою для виникнення права. Для того, щоб право виникло, необхідний певний юридичних склад, відсутність елементів якого означає, що право не виникло. Так, незважаючи на проведення державної реєстрації права, воно не може виникнути у випадку самочинного будівництва адже цьому запобігає якраз достатньо чітко й однозначно сформульоване положення ч. 2 ст.376 ЦК України, відповідно до якого «особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього».
У п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Окрім цього, наявність на землях комунальної власності самочинно збудованого об`єкта унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження територіальною громадою м. Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом, тому підлягає звільненню шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва за рахунок відповідача.
Таким чином, судом встановлено, що вищенаведена земельна ділянка ніколи не відводилася ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в установленому законом порядку для будівництва та не належала відповідачам на праві власності, а тому підлагає звільненню шляхом зобов`язання відповідачів за власний рахунок знести самочинно збудовану прибудову (колишню кв. АДРЕСА_4 ) до кв. АДРЕСА_1 .
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1600,00 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 267, 274, 279, 354 ЦПК України,
Позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , власними силами і за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої прибудови (колишня кв. № 4) до кв. АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне рішення складено та підписано 29.12.2021 року.
Суддя Л.С. Єршова