Дата документу 04.08.2021
Справа № 334/2161/21
Провадження № 2/334/2260/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

за участю секретаря - Прийменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 52974,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.12.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 490928628. Відповідно до п.2.1 кредитного договору сума кредиту становить 11737,82 грн. Пунктом 2.2 кредитного договору визначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 39,9% річних.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору визначено дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії 10.12.2019 року.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, відкривши позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 11737,82 гривень.

21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 490928628 від 09.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником.

26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено Договір факторингу № 2019-1К/Веста, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 490928628 від 09.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником.

16.01.2019 року ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК Веста» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кре6диту № 490928628 від 9.12.2014 року, укладеного між Альфа-Банк» та боржником.

За період користування кредитними коштами, відповідачем здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість у повному обсязі не погашена. Так, станом на 11.01.2021 року заборгованість становить 48000,37 гривень, з яких:

заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11668,10 гривень;

заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 17632,16 гривень;

заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 9400,11 гривень;

заборгованість з пені 9300,00 гривень.

Позивачем також нараховані 3% річних 1051,09 гривень, втрати від інфляції 2117,76 гривень, подвійну облікову ставку НБУ 1805,38 гривень.

Крім того, наданий розрахунок судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з пред`явленням позову до суду та розгляду справи, які складаються з: судового збору 2270,00 гривень та витрат на правничу допомогу - 20000,00 гривень.

З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 52974,60 гривень, понесені витрати на сплату судового збору в розмір 2270,00 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду.

13.05.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на те, що наявність права вимоги щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у позивача не доведена належними доказами. Також позивач не надав первинних документів на підтвердження існування заборгованості та її розміру. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Безпідставним є і вимога про стягнення одночасно і пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 9300,00 гривень, і пені у розмірі 1805,38 гривень, що суперечить ст. 61 Конституції України. Право вимоги позивача за договором відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, за яким начебто позивач отримав вимоги за кредитним договором , був укладений лише 16.01.2019 року, а тому право вимоги позивача могло виникнути не раніше ніж 16.01.2019 року. Також відповідач вважає завищеним розмір витрат на правову допомогу.

29.06.2021 року від позивача надійшла відповідь за відзив, в якому просить позов задовольнити, витребувати від АТ «Альфа-Банк» первинні бухгалтерські документи (виписки по рахунку) стосовно видач кредиту та його часткового погашення за Договором кредиту № 490928628, детальний розрахунок заборгованості станом на дату відступлення права вимоги.

У судове засідання сторони не з`явились, про розгляд цивільного провадження повідомлені вчасно та належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав до суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи документами. Заявлені вимоги вважає необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 09.12.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 490928628. Відповідно до п.2.1 кредитного договору сума кредиту становить 11737,82 грн. Пунктом 2.2 кредитного договору визначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 39,9% річних.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору визначено дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії -10.12.2019 року.

21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 490928628 від 09.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником.

Згідно Витягу з Додатку 1 до Договору факторингу від 21.06.2016 року вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» отримало право вимоги за Кредитним договором № 490928628 від 09.12.2014 року, позичальник ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості становить 17375,64 гривень, яка складається з: суми основної заборгованості - 11668,10 гривень, проценти та комісія за кредитом - 5707,54 гривень.

26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено Договір факторингу № 2019-1К/Веста, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 490928628 від 09.12.2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником.

Згідно Витягу з Додатку 1-1 до Договору факторингу № 2019-1КІ/Веста від 26.12.2018 року вбачається, що ТОВ «ФК «Веста» отримало право вимоги за Кредитним договором № 490928628, позичальник ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості становить 38111,24 гривень, яка складається з: суми основної заборгованості - 11668,10 гривень, проценти та комісія за кредитом 17193,14 гривень, пені - 9250,00 гривень.

16.01.2019 року ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК Веста» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 490928628 від 09.12.2014 року, укладеного між Альфа-Банк» та боржником.

Згідно Витягу з Додатку 1-1 до Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16,01.2019 року вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за Кредитним договором № 490928628, позичальник ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості становить 38600,26 гривень, яка складається з: суми основної заборгованості - 11668,10 гривень, проценти та комісія за кредитом 17632,16 гривень, пені - 9300,00 гривень.

Матеріали цієї справи не містять та стороною відповідача не надано належних, допустимих доказів того, що позивачем ТОВ «Кредит Капітал» чи іншими попередніми кредиторами раніше приймались рішення про дострокове стягнення з відповідача всієї заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Суд, у цій справі мав виходить із презумпції правомірності правочинів (ст. 204 ЦК України) - кредитного договору та договорів факторингу. Оскільки, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідач у цій справі зустрічного позову про визнання недійсними вищезазначених договорів не заявляв, останній не був предметом розгляду суду в інших справах.

Також, стороною відповідача у матеріали цієї справи не було надано будь-якого рішення будь-якого іншого суду про визнання недійсних будь-якого із цих договорів.

Тому, ТОВ «Вердикт Капітал» є належним кредитором та позивачем у цій справі за вищезазначеним кредитним договором з відповідачем (витяг до договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16,01.2019 року належний доказ передачі суми заборгованості новому кредитору позивачу у цій справі та, відповідно, ТОВ «Вердикт Капітал» має право на стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за цим кредитним договором.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Таким чином, як позичальник, так і боржник зобов`язані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 11.01.2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» за тілом кредиту становила 11668,10 гривень, яка є незмінною з часу відступлення права вимоги ПАТ «Альфа Банк», тому саме така сума підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із змісту позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму відсотків на дату відступлення права вимоги в розмірі 27818,20 грн.

Як вбачається з витягу з Додатку № 1 до договору факторингу від 21.06.2016 року укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» у якому під № 16453 міститься прізвище ОСОБА_1 сума заборгованості по процентам та комісії за кредитним договором № 490928628 становить 5707,54 гривень.

Згідно витягу з Додатку 1-1 до Договору факторингу № 2019-1КІ/Веста від 26.12.2018 року укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста», під № 9652 міститься сума заборгованості ОСОБА_1 по процентам та комісії 17193,14 гривень.

Відповідно до витягу з Додатку № 1-1 до Договору про відступлення прав вимог № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року, під № 34995 щодо позичальника ОСОБА_1 сума заборгованості по процентам та комісії за кредитом становить 17632,16 гривень.

З аналізу вищенаведених договорів факторингу вбачається, що до Нового кредитора переходять всі права, які належать Первісному кредитору за Основними договорами, на умовах, передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.

Відтак, після купівлі прав вимоги, нові кредитори не мали права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів, тобто позивачем не доведено право на нарахуванням відсотків на дату відступлення прав вимоги, зробленого попередніми кредиторами.

Враховуючи те, що за договором факторингу від 21.06.2016 року укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» сума заборгованості по процентам та комісії за кредитним договором № 490928628 становить 5707,54 гривень, суд приходить до висновку, що саме вказані грошові кошти повинні бути стягненні з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимог, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Крім того, зважаючи на положення п. 2.1 (предмет договору) Договору факторингу № 2019-1К1/ВЕСТА від 26.12.2018 року та п. 2.1 договору про відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року, відсутні підстави і для стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 9300,00 гривень, оскільки така була відсутня під час укладення договору відступлення прав вимог від 21.06.2016 року, а нові кредитори права нарахування пені не набули.

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс180), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 ц ( провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами кредитного договору № 490928628 сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який виданий на 60 місяців до 10.12.2019 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 10.12.2019 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 10.12.2019 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути здійснена лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, після закінчення строку кредитування 10.12.2019 року позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц (14-318цс18).

Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

З аналізу наведених вище норм закону, вбачається, що право на застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у кредитора виникає саме з моменту закінчення строку дії договірних правовідносин, тобто, у даному випадку з 10.12.2019 року.

При цьому, надані до позову ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунки суми стягнень інфляційних втрат та 3% річних, здійснені за період з 11.01.2018 року, є помилковими.

Відтак, до стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає сума інфляційних втрат за період з 10.12.2019 року по 11.01.2021 року (399 днів) в розмірі 595,07 гривень (сума боргу 11668,10 * сукупний індекс інфляції 105.10 / 100% - сума боргу 11668,10) та сума 3% річних за період з 10.12.2019 року по 11.01.2021 року (399 днів) в розмірі 381,69 гривень: період заборгованості з 10.12.2019 по 31.12.2019 року - 21,10 гривень (сума боргу 11668,10 * процентна ставка 3% / 100% * кількість днів 22 / днів у році 365); період заборгованості з 01.01.2020 по 31.12.2020 року 350,04 гривень (сума боргу 11668,10 * процентна ставка 3% / 100% * кількість днів 366 / днів у році 366); період заборгованості з 01.01.2021 по 11.01.2021 року 10,55 гривень (сума боргу 11668,10 * процентна ставка 3% / 100% * кількість днів 11 / днів у році 365).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача та стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 18352,30 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 11668,10 гривень, втрати від інфляції 595,07 гривень, 3% річних 381,69 гривень та заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги ПАТ «Альфа Банк» ТОВ «Кредитні ініціативи» - 5707,54 гривень

Вимоги про стягнення додатково подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 1805,38 гривень не ґрунтуються на законі, оскільки кредитним договором був визначений конкретний розмір відсотків.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з розглядом даної справи, ТОВ «Вердикт Капітал» були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень. На підтвердження цих витрат позивач надав копії прайс-листа Адвокатського об`єднання «Вердикт», договору № 21-12/2019 про надання правової допомоги від 21.12.2019 року, протоколу № 3 засідання Ради адвокатського об`єднання «Вердикт» про зміну найменування АО «Вердикт» на АО «Лігал Ассістанс», платіжного доручення № 177920003 від 26.01.2021 року про сплату Адвокатському об`єднанню «Лігал Ассістанс» 200000,00 гривень, заявки на надання юридичної допомоги № 104 від 04.01.2021 року, витягу з акту № 10 про надання юридичної допомоги від 04.01.2021 року заявка № 104 клієнт: ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що дана справа відноситься до категорії малозначних, розглядалась судом у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, мали місце два судових засідання у цій справі, в яких представник позивача участі не приймав, а також загального обсягу наданих правових послуг та часу витраченого «Лігал Ассістанс», на цю справу заперечення відповідача щодо витрат позивача на правничу правову допомогу, які викладені у відзиві на позов, суд приходить до висновку, що відшкодування ОСОБА_1 понесених ТОВ «Вердикт Капітал» судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню до 2000,00 гривень.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 786,41 гривень (18352,40 гривень - розмір задоволених позовних вимог * 2270,00 гривень - розмір судових витрат зі сплати судового збору / 52974,60 гривень розмір заявлених позовних вимог).

Керуючись статтями: 514, 526, 527, 530, 625, 626, 628, 629, 638, 639, 1077-1050 ЦК України, статтями: 9, 10, 12, 18, 133, 137, 141, 263-265, 272, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 490928628 від 09.12.2014 року в розмірі 18352 (вісімнадцять тисяч триста п`ятдесят дві) гривні 40 копійок, яка складається з: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11668,10 гривень; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 5707,54 гривень; інфляційні втрати 595,07 гривень; 3% річних 381,69 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 786 (сімсот вісімдесят шість) гривень 41 копійка.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ісаков Д.О.