П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 565/332/21

Провадження № 22-ц/4815/1329/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція»,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

відповідач ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року у складі судді Зейкана І. Ю., ухвалене в м. Вараш Рівненської області о 15 годині 16 хвилин, повний текст рішення виготовлено 07 липня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до розпорядження (наказу) органу приватизації Рівненської атомної електростанції від 20.12.2000 року за № 6488 квартира АДРЕСА_1 приватизована його батьком ОСОБА_7 як основним квартиронаймачем та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з приватизацією на підставі вищевказаного розпорядження їм було видано свідоцтво про право власності на житло від 23.03.2001 року. Вважає, що така приватизація проведена незаконно та підлягає скасуванню . Пояснював, що вказана квартира спочатку була видана виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради його батьку ОСОБА_7 та членам його сім`ї на у складі чотирьох чоловік підставі ордеру на житлове приміщення № 4335 від 12.02.1982 року з урахуванням того, що він страждав на епілепсію, тобто з урахуванням його пільги. Після приватизації у 2008 році батько ОСОБА_7 помер, а його спадщину прийняла мати. У цій квартирі він на момент приватизації постійно проживав, проте його протиправно не включено до учасників приватизації. Посилався на ст.ст. 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на серпень 1997 року, за яким передача займаних квартир (будинків) здійснюється у приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї які постійно мешкають у цій квартирі, а тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Вказав, що згоди на приватизацію не давав. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати розпорядження № 6488 від 20.12.2000 року про приватизацію спірної квартири та видане на його підставі органом приватизації «Рівненською атомною електростанцією свідоцтво про право власності на житло від 23.03.2001 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 недійсними.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про порушення прав позивача на приватизацію цієї квартири та на надання згоди на її приватизацію. Судом також взято до уваги, що відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що судом було правильно з`ясовано обставини щодо видачі ордера на житлове приміщення його батькові, ОСОБА_7 , однак помилково не дано належної правової оцінки обставинам приватизації спільного помешкання. Зазначає, що ордер на трикімнатну квартиру від Рівненської атомної електростанції отримав його батько, ОСОБА_7 , який став основним квартиронаймачем, та члени його сім`ї: ОСОБА_2 , він, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , стали повноправними наймачами квартири. Додає, що ОСОБА_4 ,- чоловік його сестри ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 ,їхня дочка, в ордері не зазначені. Вказує, що його батько, ОСОБА_7 , помер у 2007 році, однак мати запевнила, що він має частку приватизованого житла, у зв`язку з чим він в спадщину після смерті батька не вступав і на свою частку не претендував. Пояснює, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована згідно розпорядження органу приватизації Рівненської атомної електростанції 20.12.2000 року № 6488 і на основі цього розпорядження було видано свідоцтво про право власності на житло ІНФОРМАЦІЯ_1 . Додає, що спірна квартира була зареєстрована в Рівненському обласному БТІ на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана в реєстрову книгу за номером 30-43-6630. Вказує, що приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснювалася у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і на цей момент він (позивач) у ній проживав постійно, однак був протиправно виключений із учасників приватизації цієї квартири. Зазначає, що відповідно до інформаційної довідки 237706969 від 18 грудня 2010 року, квартира загальною площею 62,5 кв.м., житлова 34,4 кв.м. належить як спільна часткова власність розмір частки 1/5 ОСОБА_2 , 4/5 як спільна сумісна власність ОСОБА_9 , 4/5 як спільна сумісна власність ОСОБА_4 , 4/5 як спільна сумісна власність ОСОБА_5 і 4/5 ОСОБА_2 як спільна сумісна власність. Заперечує висновок суду першої інстанції про те, що він, ОСОБА_1 , фактично не проживав у спірній квартирі та не був зареєстрований у ній в період 26 березня 1999 року по 23 березня 2001 року, а фактично не проживав з 1999 року і до кінця 2017 року, проживаючи в цей час з адресою: АДРЕСА_2 у квартирі дружини. У зв`язку з цим пояснює, що незважаючи на одруження, він часто подовгу проживав у спірній квартирі, оскільки у зв`язку з хворобою потребував фізичної допомоги, яку надавала йому його мати, ОСОБА_2 , а також з інших причин, зокрема, у зв`язку з непорозумінням з дітьми його дружини від інших шлюбів, котрі призводили до сварок, непорозумінь, навіть з викликом поліції. Наголошує, що у спірній квартирі з 1982 року проживав постійно, а після одруження у 1998 році в цю квартиру приходив регулярно, регулярно нею користувався, проживав у різні періоди, а з 2017 року проживає постійно, і ці обставини були підтверджені свідками як з його сторони, так зі сторони відповідачів. Покликаючись на порушення незаконною приватизацію свого конституційно гарантованого права на житло, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять залишити його без зміни, апеляційну скаргу відхилити.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» також заперечує обґрунтованість апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12 лютого 1982 року виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради народних депутатів виданий ордер на житлове приміщення № 4335 квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_10 та дочці ОСОБА_11 (а.с. 6, т. І).

12.12.2000 року ОСОБА_7 звернувся до керівника органу приватизації із заявою про передачу в приватну власність квартиру, яку він займає з членами сім`ї на умовах найму на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При оформленні квартири у власність просив розподіл долі власності між членами сім`ї здійснити рівномірно. (а.с. 8, т. І).

На момент звернення із вищевказаною заявою про квартирі за адресою: АДРЕСА_3 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» заявник ОСОБА_7 , його дружина ОСОБА_2 , їхня дочка ОСОБА_3 , зять ОСОБА_4 , внучка ОСОБА_5 , що підтверджується копією довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення від 07.12.2000 року (а.с. 7, т. І).

Розпорядженням органу приватизації № 6488 від 20.12.2000 року заяву ОСОБА_7 від 07.12.2000 року задоволено та передано йому та членам його сім`ї у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .

23.03.2001 року Рівненською атомною електростанцією видане свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 12, т. І).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_10 обґрунтовував свої вимоги тим, що приватизація квартири проведена незаконно, без врахування його прав на отримання у власність частини цієї квартири, без отримання його згоди на її приватизацію, що є порушенням вимог ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час приватизації спірної квартири), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Судом встановлено, що на момент подання основним квартиронаймачем ОСОБА_7 заяви про оформлення приватизації житла (спірної квартири), у ньому проживали його члени сім`ї (дружина, дочка із зятем та онукою) за виключенням сина, позивача у справі ОСОБА_1 . Останній, як підтверджено показаннями допитаної в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_12 , з якою позивач перебував у шлюбі з 19.06.1998 року до 2019 року, проживав та був зареєстрованим у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_12 також показала, що у зв`язку із сварками, конфліктами, що виникали між ними періодично приблизно раз на місяць позивач міг йти до своєї матері, у спірну квартиру, однак за день-два повертався. Такі обставини конфліктів та вимушених ними повернень його із квартири дружини до спірної квартири підтвердив і сам позивач у апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Зазначена стаття передбачає випадки, коли за тимчасово відсутнім наймачем зберігається житлове примішення понад зазначений строк, однак не містить посилань на факт одруження, переїзд та зміну місця реєстрації особи як на підставу такого збереження за нею житла.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло (житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті), в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 проживав у спірній квартирі постійно, навіть під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12 , спростовуються показаннями останньої як свідка, а також показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які показали, що ОСОБА_10 з дня реєстрації шлюбу у 1998 році до 2017 року не проживав у спірній квартирі.

Показання свідків узгоджуються із та довідками відділу реєстрації Виконавчого комітету Вараської міської ради від 20.11.2020 року, з яких вбачається, що ОСОБА_10 був зареєстрований у спірній квартирі з 19.03.1982 року до 26.03.1999 року та з 12.03.2002 року до дня видачі довідки, тобто до 20.11.2020 року. З 26.03.1999 року до 12.03.2002 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Встановлені судом обставини справи в сукупності із доказами, якими вони підтверджуються, а також нормами закону, якими вони врегульовані, не дають суду підстав для висновку про те, що в даному спорі має місце порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Приватизація спірного житла була проведена у відповідності з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема, в частині включення до членів сім`ї наймача тих осіб, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, а також з дотриманням положень Житлового Кодексу УРСР щодо правових підстав та строків збереження за особою житла, в якому вона не проживає.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.