ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи 766/425/16

номер провадження 22-ц/819/1422/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,

Майданіка В.В.,

суддів: Приходько Л.А,

секретар Дундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Крамчаніна Олександра Вячеславовича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року ухвалене у складі судді Майдан С.І. у справі № 766/425/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: фізична особа підприємець ОСОБА_5 , Херсонська міська рада, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, передання транспортного засобу до відділу виконавчої служби, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_2 про визнання частково недійсними договорів поставки та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору фізична особа-підприємець ОСОБА_5 , Херсонська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, передання транспортного засобу до відділу виконавчої служби, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2004, д.н.з. НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , за довідкою-рахунком № НОМЕР_2 від 28.10.2014 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 15.03.2016 року (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 15.03.2016 року);

- в рахунок погашення заборгованості за договорами поставки №Д-52

від 01.02.2013 та №Д-86 від 13.01.2014, звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: автотранспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, НОМЕР_4 , НОМЕР_5 (попередній д.н.з. НОМЕР_1 ), який з 15.03.2016 року на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 15.03.2016 року, шляхом проведення публічних торгів виконавчою службою;

- для забезпечення збереження об`єкту обтяження, передати автотранспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004,

д.н.з. НОМЕР_5 на зберігання до Первомайського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області;

- стягнути з ОСОБА_3 судові витрати за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в сумі 3906,60 грн.

Позовну заяву мотивувала тим, що через неналежне виконання договорів поставки від 01 лютого 2013 року №Д-52 та 13 січня 2014 року №Д-86, укладених між нею, як ФОП та ФОП ОСОБА_7 , вона зареєструвала обтяження на рухоме майно останнього, що підтверджується копіями витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 45326546 від 08.10.2014 року та № 45326602 від 08.10.2014 року, а 24.02.2016 року нею зареєстроване звернення стягнення на зареєстровані нею обтяження.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 19.12.2014 року стягнуто із ФОП ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_2 469864,98 грн. Судове рішення набрало законної сили 19.02.2015 року.

На підставі зазначеного рішення суду, було відкрито виконавче провадження №4702953 в результаті здійснення якого було встановлено, що автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004, д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_7 , 29.10.2014 року було відчужено на користь

ОСОБА_3 за довідкою-рахунком № ВІА 830611 від 28.10.2014 року.

24 лютого 2016 року вона зареєструвала звернення стягнення на зареєстровані нею обтяження. Разом з тим, інше обтяження на вказаний автомобіль зареєстровано за ФОП ОСОБА_5 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25.03.2016 року.

25 та 26 лютого 2016 року нею на адресу ОСОБА_7 та

ОСОБА_3 надіслано повідомлення про звернення стягнення, однак протягом 30 днів з дня повідомлення, її вимоги не були задоволенні, автомобіль продовжував знаходитися у власності ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що дії з відчуження автомобіля є протиправними, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства.

25 травня 2015 року до ВДВС Дніпровського району м. Херсона ОСОБА_3 , донька ОСОБА_7 подала заяву, в якій повідомила про смерть боржника ОСОБА_7 , про що складено актовий запис №210 від 28.02.2015 року.

Посилаючись на викладені обставини та положення ст.ст.203,215,388 ЦК України, положення Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» просила суд задовольнити її вимоги.

17.07.2018 року заперечуючи проти позову ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 , в якій просила визнати недійсним договори поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в частині застави транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Позов мотивувала тим, що вказаний транспортний засіб в силу положень ст. 65 СК України перебував у спільній сумісній власності подружжя

ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які на час набуття права власності на майно перебували у шлюбі та спірне майно могло бути предметом застави лише за спільною згодою подружжя. Вказувала, що ФОП ОСОБА_2 не надала жодних договорів застави, які б свідчили, що транспортний засіб було передано у заставу на виконання будь-яких зобов`язань перед нею, договори надані ОСОБА_2 вважала нікчемними. Наголошувала, що оспорювані правочини не містять відомостей про те, що вищевказаний автомобіль був предметом застави (а.с. 103, т.2).

14.08.2018 року до суду звернулася ОСОБА_1 із заявою про залучення її до справи в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору та просила прийняти її позов, у якому просила визнати недійсними договори поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в частині застави транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 134, т.2).

Вимогу щодо залучення її до участі у справу аргументувала тим, що ухвалене в цій справі рішення може вплинути на її права, оскільки спірний транспортний засіб перебував у спільній сумісній власності її та

ОСОБА_7 , а тому в силу вимог ст.65 Сімейного Кодексу України спірне майно могло бути предметом застави лише за спільною згодою подружжя, однак такої згоди вона не надавала.

Окрім цього, в обґрунтування позовних вимог зазначала, що арешт на майно ОСОБА_7 був накладений на підставі договору поставки Д-52 від 17.09.2013 року та договору поставки Д-86 від 01.04.2014 року, однак договори поставки з такими номерами не укладались, взагалі в природі не існують та є нікчемними. А жодним пунктом із наявних в матеріалах справи копій договорів Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року не передбачено, що спірний транспортний засіб є предметом застави (а.с.139 т.2.)

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08 травня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 ; прийнято до спільного розгляду з первісним позовом позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним (а.с. 18, т.3).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004, державний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , за довідкою-рахунком

№ НОМЕР_6 від 28.10.2014 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, укладений між

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 15.03.2016 року (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 15.03.2016 року).

В рахунок погашення заборгованості за договором поставки №Д-52 від 01.02.2013 року та №Д-86 від 13.01.2014 року звернуто стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: автотранспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004, державний номер НОМЕР_5 (попередній д.н.з. НОМЕР_1 ), який з 15.03.2016 року на праві приватної власності належить

ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 15.03.2016 року, шляхом проведення публічних торгів виконавчою службою.

Для забезпечення збереження об`єкту обтяження, передано вказаний автомобіль на зберігання до Первомайського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 3906,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 1378,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання частково недійсними договорів поставки відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат

Крамчанін О.В., який діє від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 у повному обсязі. Задовольнити позов

ОСОБА_1 та визнати недійсними договори поставки Д-52 від

11.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в частині застави транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Апеляційна скарга аргументована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи, допустив неповноту судового розгляду, неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, не врахував, що договори поставки Д-52 від 17.09.2013 року та Д-86 від 01.04.2014 року на підставі яких було накладено арешт на автомобіль, ФОП ОСОБА_2 не були надані, оскільки на думку апелянта, вони не існують. Тоді, як надані копії договорів Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року не містять у собі жодного опису заставного майна, як автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску.

Посилаючись на пункти 8.9 договорів, наданих ФОП ОСОБА_2 до суду першої інстанції зазначає, що вказаними правочинами обумовлена та обставина, що саме відвантажений покупцеві товар є предметом обтяження в розумінні ст. 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Зазначає, що у разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет, таке обтяження є недійсним, з огляду на положення ст. 547,584 ЦК України.

Окрім того, зазначає, що суд необґрунтовано залишив поза увагою ту обставину, що в силу ст. 65 СК України автомобіль, як спільне майно подружжя міг бути переданий у заставу лише за спільною згодою співвласників, що регламентовано ст. 578 ЦК України.

Вважає безпідставним посилання ФОП ОСОБА_2 у якості обґрунтування позовних вимог на рішення Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 року №923/1508/14, оскільки у вказаному судовому рішенні не досліджувалося питання про те, що транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску передавався у якості застави. Вказує про те, що ФОП ОСОБА_7 не був власником згадуваного автомобіля, транспортний засіб в силу положень ст. 65 СК України перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які на час набуття права власності на майно перебували у шлюбі, а тому автомобіль міг слугувати предметом застави лише за спільною згодою подружжя.

Мотиви суду, які слугували підставами для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , а саме те, що нею не доведено, що оспорювані правочини не були визнанні подружжям, на думку апелянта є помилковими, оскільки факт надання такої згоди (визнання подружжям) має оформлюватися письмово, окрім того звертає увагу на те, що сторонами правочинів були фізичні-особи підприємці.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ярош Я.С., який діє від імені ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 , адвокат

Крамчанін О.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, з підстав у ній викладених.

Представники ФОП ОСОБА_2 , адвокати Сугоняко Ю.П. та

Ярош Я.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Зважаючи на належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, відсутність з їх сторони заяв про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 з 11.06.2003 року зареєстрована, як фізична-особа підприємець за видом діяльності: 46.12 оптова торгівля одягом і взяттям, роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.78 роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, 47.91 роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с. 8)

З наданих на стадії апеляційного розгляду представником позивача, адвокатом Ярошем Я.С. документів та прийнятих апеляційним судом вбачається, що 01.02.2013 року між ФОП ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_9 (постачальник) та ФОП ОСОБА_7 (покупець) було укладено договір №Д-52, за умовами якого постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцеві товар, визначений у п.1.2 цього договору (надалі іменується «товар»), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначеному у цьому договорі, прийняти та оплатити замовлений товар (т.4 а.с.120-127).

Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, а саме: взуття повсякденне, сумки, аксесуари та супутні товари до них, що є предметом поставки за цим договором, її часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), визначаються в видаткових накладних, якими оформлюється поставка окремих партій товару.

З наданих представником позивачки копій видаткових накладних

№Д-52-1 від 17.09.2013 року та №Д-86-1 від 01.04.2014 вбачається, що ФОП ОСОБА_7 підтвердив факт отримання від ФОП ОСОБА_2 товар, а саме чобіт жіночих у кількості 20 пар та черевиків чоловічих у кількості 20 пар на загальну суму 24327,20 грн. Ці документи засвідчені підписами сторін.

Сторонами обумовлено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору (надалі іменується «порушення договору»), сторона несе відповідальність, визначену цим договором та/або чинним в Україні законодавством (пункт 8.1 договору).

Також зазначено, що сторони усвідомлюють, що відвантажений покупцеві товар є предметом обтяження в розумінні ст.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У разі виникнення у покупця дебіторської заборгованості, постачальник має право зареєструвати обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження (пункт 8.9).

Пунктом 12.4 сторони погодили: якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою цього договору.

Аналогічний за змістом договір було укладено між сторонами і 13.01.2014 року за №Д-86 (т.4 а.с. 129-136).

Указані договори засвідчені підписами сторін та скріплені їх печатками.

З витягу №45326546 про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, вбачається, що 08.10.2014 року до державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис, за такими параметрами: «вид обтяження: приватне обтяження, тип реєстрації: поточна, тип обтяження: застава рухомого майна, підстава обтяження: договір поставки, Д-52, 17.09.2013, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , об`єкт обтяження: інший транспортний засіб, автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004, номер державної реєстрації: НОМЕР_7 , відомості про обмеження відчуження: заборонено відчужувати, обтяжувач: ОСОБА_2 , код: НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 , боржник: ОСОБА_7 , код: НОМЕР_9 ,

АДРЕСА_2 , розмір основного зобов`язання:

484202, 12 грн., строк зобовязання: 15.01.2014 року, термін дії: 08.10.2019 року, звернення стягнення не зареєстровано (т.1 а.с. 10).

Аналогічна інформація зафіксована і у витягу №45326602 про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, за винятком підстави обтяження, яка у цьому документі зазначена у вказаній частині такого змісту: договір поставки, Д-86, 01.04.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7

(т.1 а.с. 12).

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 04 грудня 2014 року задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 , стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_2 основний борг у сумі 389369,93 грн., пеню 28837,76 грн., штраф 38313,56 грн., 3% річних 4130,69 грн., витрати по сплаті судового збору 9213,04 грн.

Зазначеним судовим рішенням встановлено факт укладення між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 договорів поставки №Д-52 від 01.02.2013 року та №Д-86 від 13.01.2014 року. Судом встановлено факт виконання ФОП ОСОБА_2 умов зазначених правочинів на підставі видаткових накладних №Д-52-1 від 17.09.2013 року, Д-52-1 від 18.09.2013 року, №Д-86-1 від 01.04.2014 року, Д-86-1 від 25.04.2014 року, Д-86-2 від 25.04.2014 року, Д-86-3 від 25.04.2014 року, Д-86-4 від 25.04.2014 року, Д-86-5 від 25.04.2014 року (т.1 а.с. 16-22).

Зі змісту листа начальника відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні Братішевського В.С., датованого 30.10.2015 року №21526 вбачається, що у провадженні виконавчої служби перебувало виконавче провадження про стягнення боргу з

ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_2 03.09.2015 року виконавцем встановлено, що згідно облікової карти № НОМЕР_10 від 29.10.2014 року, власником транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER

д/н НОМЕР_11 стала ОСОБА_3 (т.1 а.с. 23). Ця ж інформація підтверджується і результатами аналітичного пошуку транспортного засобу в територіальному сервісному центрі 654-1 регіонального сервісного центру МВС у Херсонській області (т.1 а.с. 27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні складено відповідний актовий запис №210 (т. 1 а.с. 29).

24.02.2016 року державним реєстратором за заявою ОСОБА_2 зареєстровано звернення стягнення на зареєстровані раніше нею обтяження рухомого майна ОСОБА_7 на підставі договорів поставки, Д-52, 17.09.2013, Д-86, 01.04.2014 року (т.1 а.с. 30-31).

25.02.2016 року ФОП ОСОБА_2 надіслала (здала на пошту) повідомлення адресоване ФОП ОСОБА_7 про порушення забезпеченого обтяження зобов`язання, в якому порушувала вимогу про передачу їй автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004, номер державної реєстрації: НОМЕР_1 у її власність в рахунок виконання зобов`язання забезпеченого обтяженням протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення на предмет забезпечувального обтяження. У цьому ж листі, ОСОБА_2 повідомила, що вона була змушена зареєструвати обтяження на рухоме майно ОСОБА_7 , а також зареєструвала звернення стягнення на зареєстроване нею обтяження у зв`язку з непогашеною заборгованістю. У матеріалах справи міститься також ідентичне повідомлення, датоване 26.02.2016 року. Поштова кореспонденція вручена уповноваженій особі 01.03.2016 року (т.1 а.с.32-35,40).

Аналогічного змісту повідомлення були надіслані ОСОБА_2 і на адресу ОСОБА_3 , які отримані нею 01.03.2016 року (т.1 а.с.36-39, 41).

З листа Херсонського міського голови Миколаєнка В., датованого 17.03.2016 року №8-2276-8/12 слідує, що у провадженні виконавчих органів міської ради не перебував спір про визнання майна ОСОБА_7 відумерлою спадщиною у контексті статті 1277 ЦК України.

04.03.1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 укладено шлюб про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №107, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (т.2 а.с. 105).

Із спадкової справи №314/15 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 вбачається, що до першої Херсонської державної нотаріальної контори із заявами про відмову у прийнятті спадщини, померлого

ОСОБА_7 зверталися його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 (т.3 а.с. 202,204).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості та зазначив, що застава спірного транспортного засобу була належним чином зареєстрована й автомобіль відчужувався у періоди, коли був під обтяженням, тобто відчуження транспортного засобу було заборонено, а тому відсутні правові підстави визначені законодавством України для визнання ОСОБА_6 добросовісним набувачем. Суд вказав, що договори купівлі-продажу спірного транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004, державний номер НОМЕР_1 , укладені за довідкою-рахунком №ВІА 830611 від 28.10.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та 15.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вчинені боржником ОСОБА_7 на шкоду кредитору ОСОБА_2 та направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, є недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем пропущено строк позовної давності про застосування якого заявлено стороною позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, суд виходив з недоведеності заявлених вимог.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором.

За положеннями статті 5 вказаного закону, предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності, довірчої власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності.

У правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним (ч.1 ст.7 вказаного закону).

З досліджених апеляційним судом договорів, укладених між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_7 01.02.2013 року за №Д-52 та

13.01.2014 року за №Д-86 вбачається, що сторонами чітко, беззастережно обумовлено, що відвантажений товар (чоловіче та жіноче взуття) є предметом обтяження у розумінні ст.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому, у договорах безальтернативно визначено право постачальника зареєструвати обтяження та переважне право на звернення стягнення лише (виключно) на предмет обтяження, тобто товар, що був предметом договорів поставки, та визначений у п.1.2. вищевказаних договорів.

Відповідно до видаткової накладної №Д-52-1 від 17.09.13 та видаткової накладної №Д-86-1 від 01.04.14 на підставі яких позивачкою зареєстровано обтяження на автомобіль, товаром є черевики та чоботи жіночі.

Доказів того, що до вказаних Договорів поставки сторонами вносилися зміни, доповнення, стороною позивача суду не надано.

З огляду на викладене апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застава спірного транспортного засобу була належним чином зареєстрована й автомобіль відчужувався у періоди, коли був під обтяженням, тобто відчуження транспортного засобу було заборонено, оскільки сторонами договорів поставки беззастережно визначено предмет обтяження, а саме чоловіче та жіноче взуття, реєстрація ФОП ОСОБА_2 обтяження та звернення стягнення на транспортний засіб, який за своєю природою та цільовим призначенням вочевидь не є тотожним об`єктом тому, що може бути використаний у якості заміщення початкового предмету обтяження, а відтак і не може бути ідентифікований як такий.

Посилання позивача на ст.6 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є неправильним, оскільки виходячи з приписів ст.7 цього ж закону ("опис предмета обтяження"), а також ознак, що індентифікує транспортний засіб (державний реєстраційний номер, рік випуску, модель, номер двигуна тощо) у разі втрати переданого у заставу майна не допускається його заміна іншим без внесення відповідних змін до договору застави із наступним внесенням щодо предмету застави інформації у відповідний державний реєстр.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з достатньою повнотою не дослідив фактичних обставин справи, не звернув уваги, що боргові зобов`язання ОСОБА_7 за договорами поставки №Д-52 від 01 лютого 2013 року та Д-86 від 13 січня 2014 року не були забезпечені автомобілем, а тому у позивачки було відсутнє право на реєстрацію обтяження на спірний автомобіль, а відтак і права на звернення стягнення на транспортний засіб, як предмет застави.

Отже правові підстави для задоволення заявлених вимог ОСОБА_2 відсутні.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог

ОСОБА_2 , як таке, що постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог з підстав вище зазначених.

Зважаючи на встановлені обставини, а саме: відсутність в договорах поставки №Д-52 від 01 лютого 2013 року та №Д-86 від 13 січня 2014 року обтяження зобов`язань спірним автомобілем, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в частині застави транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004, державний номер НОМЕР_1 не має, оскільки такий договір сторонами не укладався. Неукладений договір не підлягає визнанню недійсним. В даному випадку належним способом захисту є визнання обтяження спірним автомобіля недійсним.

Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаних вимог з тих підстав, що позивачкою не доведено, що договори поставки не були визнані подружжям, не зазначено, що на момент придбання спірного транспортного засобу ОСОБА_1 із ОСОБА_7 вели спільне господарство, проживали разом, а автомобіль був придбаний за їх спільні кошти. Суд послався на встановлення ним тієї обставини, що ОСОБА_1 не приймала участь під час продажу спірного транспортного засобу та не надавала ОСОБА_7 на це свою згоду.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом.

При цьому, суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику Великої Палати Верховного суду, яка неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Таким чином у позові третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору слід відмовити саме з підстав обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту, а не з підстав недоведеності позову.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставою для виходу апеляційним судом за межі апеляційної скарги є вирішення судом першої інстанції вимог за зустрічним позовом відповідача ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладених між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в частині застави транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004, державний номер НОМЕР_1 , за якими суд відмовив у задоволенні через пропуск строків позовної давності, проте суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Судовим розглядом встановлено, що в згаданих вище договорах поставки відсутні положення щодо визначення спірного автомобіля як предмета застави, а отже такий договір не укладався сторонами, а тому неукладений договір не може визнаватися недійсним, в даному випадку належним способом захисту є визнання обтяження спірного автомобіля недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , однак допустився помилок у мотивах прийнятого рішення.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та в частині вирішення зустрічного позову

ОСОБА_6 про визнання частково недійсними договорів поставки слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України з врахуванням документального підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 5883,60 грн, їх відшкодування необхідно здійснити за рахунок позивачки ОСОБА_2 .

Повний текст постанови складено 28.12.2021 року.

Керуючись ст.ст.367,374,376 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Крамчаніна Олександра Вячеславовича, який діє від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2021 року в частині задоволення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_5 , Херсонська міська рада, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, передання транспортного засобу до відділу виконавчої служби.

Це ж рішення суду в частині відмови у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору застави недійсним та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_12 від імені ОСОБА_6 про визнання частково недійсними договорів поставки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_12 ) 5883,60 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексу може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді: В.В.Майданік

Л.А.Приходько