Справа № 758/3165/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

26 січня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

УСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (разом - співвідповідачі), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані четверо співвідповідачів, однак вони ніколи фактично не проживали за місцем своєї реєстрації, житлом не користуються. Оскільки позивач несе тягар утримання квартири, у тому числі, у зв`язку зі сплатою підвищеної плати за комунальні послуги, остання звернулася до суду з указаним позовом.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву.

Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Співвідповідачі відзив у встановлений строк не подали, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1,2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 07.06.2014 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2020 року (а.с. 5-7).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_6 (з 23.05.2009 року), ОСОБА_7 (з 23.05.2009 року), ОСОБА_2 (з 09.02.2010 року), ОСОБА_3 (з 23.02.2010 року), ОСОБА_4 (з 23.02.2010 року), ОСОБА_5 (з 06.12.2012 року), ОСОБА_8 (з 10.02.2011 року), що підтверджується листом Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.02.2019 року № 106-1179 (а.с. 8).

Відповідно до акту від 28.02.2020 року встановлено, що співвідповідачі за адресою: АДРЕСА_1 , ніколи не проживали, їхні особисті речі та засоби гігієни у квартирі відсутні (а.с. 9).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що є матір`ю позивача, зазначила, що вказану квартиру позивач отримала як подарунок, на момент укладення договору дарування там були зареєстровані співвідповідачі, які ніколи у квартирі не проживали.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що є сестрою позивача. Зазначила, що ніколи не бачила співвідповідачів в квартирі сестри і вони там не проживали з того моменту, як сестрі подарували квартиру.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Співвідповідачі не є і ніколи не були власниками квартири, не проживали в ній понад 1 рік, що вбачається з наданих доказів, у зв`язку з чим суд вважає, що реєстрація співвідповідачів у квартирі, яка їм не належить, порушує право позивача, як користувача квартири, та тягне додатковий тягар, у зв`язку з необхідністю сплачувати більший розмір вартості комунальних послуг.

При визнанні судом співвідповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд не вбачає порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вони тривалий час не проживають у зазначеній квартирі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме, існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод співвідповідачам у користуванні жилим приміщенням.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню зі співвідповідачів на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 13, 19, 81-82, 137, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити;

Усунути перешкоди у користування житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

Усунути перешкоди у користування житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

Усунути перешкоди у користування житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

Усунути перешкоди у користування житловим приміщенням, визнавши ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок з кожного;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач 1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 );

відповідач 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 );

відповідач 3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_3 );

відповідач 4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_3 );

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України);

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Гребенюк