Провадження № 2/638/5012/21
23 грудня 2021 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Латки І.П.,
за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,
учасники справи:
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання особистою приватною власністю об`єкта нерухомого майна,
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю об`єкта нерухомого майна, в обґрунтування якого зазначила, що 01 червня 1979 року уклала шлюб з ОСОБА_2 .
На момент реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю рідною тіткою ОСОБА_3 , яка була основним наймачем квартири.
Позивач зазначає, що почала проживати в зазначеній квартирі з 1976 року після знайомства з майбутнім чоловіком ОСОБА_2 , тобто фактично сімейні відносини розпочалися у 1976 року, а офіційно зареєстровані у 1979 році.
Після смерті тітки відповідача позивач розуміла, що для того, щоб її та її чоловіка не виселили, необхідно виплатити щомісячні пайові внески на рахунок Житлово-будівельного кооперативу «Молодість».
Однак, коштів не вистачало, у зв`язку з чим позивач звернулася до своїх друзів з проханням позичити кошти для виплати пайовик внесків, у зв`язку з чим її подруга ОСОБА_4 позичила позивачці під розписку суму грошових коштів для виплати пайового внеску у розмірі 2000 рублів.
Про вказану позику грошової суми позивач повідомила своєму чоловіку, однак той не розділив цю дію стосовно позики грошових коштів та пояснив, що він ніяких грошей в борг не брав, підписів не ставив, а тому і будь-яких боргів у нього не має, віддавати ці кошти також не має намірів, що це виключно відповідальність позивачки і це її борг.
Не дивлячись на позицію чоловіка, позивач отримала у борг грошову суму від своєї подруги та виплатила відповідний пайовий внесок за вказану квартиру, а грошову суму позики вона повертала самостійно своїй подрузі протягом декількох років.
13 вересня 1995 року шлюб між сторонами було розірвано, між сторонами було досягнуто домовленості, що квартира залишається у власності позивача, оскільки, було враховано не тільки розмір пайового внеску, а й утримання сім`ї, догляд за хворою бабусею відповідача.
Однак, 01 червня 2021 року з відповіді на адвокатський запит позивач дізналась про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що за період шлюбу ОСОБА_2 був членом ЖБК «Молодість», але фактично усі виплати за власні кошти здійснювала вона, у тому числі й оплату комунальних послуг, а відсутність заборгованості за будь-якими зобов`язаннями є заслугою виключно позивача. Усі виплати без винятку, у тому числі пайові внески, здійснювала вона. Усі кошти, які підлягали в рахунок оплати паю, позивач оформлювала належним чином та проставляла свій підпис у фінансових документах, про що свідчать квитанції.
Таким чином, враховуючи зазначені обставини, позивач вважає, що квартира є об`єктом права особистої власності позивача.
Позивач просила суд визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглянув справу за наявними матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що пайові внески сплачувала вона, підписи на квитанціях зроблені нею особисто. Місцезнаходження відповідача їй невідоме.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази та пояснення свідків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що починаючи з 1976 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , основним квартиронаймачем якої була тітка відповідача ОСОБА_3 .
Зазначені обставини підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також показами позивача, які остання надала в судовому засіданні. Окрім того, суд враховує, що зазначена обставина відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.
07 жовтня 1976 року ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище позивача) для виплати пайових внесків за квартиру взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2000 рублів, про що складено відповідну розписку.
01 червня 1979 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис №406, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харків від 08 червня 1983 року № 159/75 затверджено рішення зборів уповноважених членів ЖСК «Молодість» від 07 квітня 1983 року, протокол № 4 про прийняття громадянина ОСОБА_2 в члени ЖСК та про переоформлення особистого рахунку на квартиру на ім`я громадянина ОСОБА_2

13 вересня 1995 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що складено відповідний актовий запис №747, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки Голови правління ОСББ «Молодість», яке є правонаступником ЖБК «Молодість», за № 16, пайовий внесок квартири АДРЕСА_2 виплачено у повному обсязі у 1980 року, останній пайовий внесок - 20 рублів внесений у 1980 році.

Як вбачається з відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 01 червня 2021 року за вих № 4452/0411/21 реєстрація права власності а квартиру АДРЕСА_2 , проведена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК «Молодість» від 10 листопада 1994 року.

Однак, судом встановлено, що протягом періоду з 1976 року до 1980 року ОСОБА_1 особисто сплачувала пайові внески за квартиру, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг та пайових внесків на рахунок ЖБК «Молодість», які підписані особисто позивачкою.

Позивач зазначає, що пайові внески були сплачені нею за її особисті кошти, в тому числі взяті в борг. Відповідач участі в погашенні боргу не брав.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 повідомила, що знайома з позивачкою давно. Їй достеменно відомо, що позивачка особисто сплачувала пайові внески за квартиру. Свекруха свідків у 1976 році позичила позивачці 2000 рублів, які позивачка повертала свідку протягом 5 років. Завдяки допомозі свідка та її свекрухи позивач виплати пайові внески за квартиру. Пізніше позивачка розірвала шлюб з відповідачем, він поїхав і з того часу його давно ніхто не бачив.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 повідомив, що знайомий з позивачкою з 1967 року. Йому відомо, що її чоловік зловживав алкогольними напоями. Востаннє бачив відповідача дуже давно.

Суд визнає показання цих свідків належними та допустимими доказами, оскільки вони узгоджуються як між собою, так і з наявними в матеріалах справи доказами, не суперечать їм, і підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 дійсно за власні протягом період з 1976 року до 1980 року сплачувала пайові внески за квартиру АДРЕСА_2 .

Окрім того, судом враховано, що ОСББ «Молодість», яке є правонаступником ЖБК «Молодість» та відповідно управителем будинку, у довідці № 16 зазначає, що ОСОБА_1 дійсно є власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 94 Цивільного кодексу PCP (тут і далі закони чинні на момент виникнення правовідносин щодо набуття права власності на квартиру), колгоспи, інші кооперативні організації, їх об`єднання володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів.

Право розпорядженням майном, що є власністю колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, належить виключно самим власникам.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української СРС, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (ж и тло вий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно- колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду

Відповідно до Закону України «Про внесення змін і доповнень до Житлового кодексу Української СРС» від 06 травня 1993 року за № 3187-ХІІ, в ст. 4 Житлового - кодексу Української СРС внесено відповідні зміни та доповнення, зокрема: абзац п`ятий частини другої викладено в такій редакції:

«жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд)».

Частини першу, другу і третю статті 9 викладено в такій редакції: «Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання. їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність па інших підставах, передбачених законодавством України».

Відповідно до ст. 7 Основ Житлового законодавства Союзу PCP і Союзних Республік за № 24 червня 1981 р, N 5150-Х, громадяни СРСР мають право на одержання у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового Фонду, а також у будинках житлово-будівельних кооперативів надаються громадянам у безстрокове користування.

Відповідно до ст. 42 Основ Житлового законодавства Союзу PCP і Союзних Республік, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі поступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру.

Порядок обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, також умови прийому громадян до членів кооперативу встановлюються законодавством Союзу PCP і союзних республік.

Примірні статути житлово-будівельних кооперативів затверджуються Радами Міністрів союзних республік.

Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів здійснюють контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків. Виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів вправі скасувати рішення загальних зборів чи правління кооперативу, якщо воно суперечить законодавству.

Тобто, системний аналіз діючого законодавства на час виплати паю, давав можливість громадянам Радянського СОЮЗУ отримати квартиру лише у постійне користування.

Окрім того, Цивільним кодексом Української PCP до 1993 року взагалі не передбачалося набуття права власності на квартиру в житловому будинку.

Лише при прийнятті Закону України «Про власність» 07 лютого 1991 року за № 697-Х1І та внесенні змін до Цивільного кодексу було розширено перелік об`єктів приватної власності та підстави набуття приватної власності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про власність» суб`єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення і примноження їх власності.

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово- будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, набуває права власності на це майно.

Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством.

З Довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» від 01 червня 2021 року вбачається, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 проведена за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК «Молодість» від 10 листопада 1994 року.

Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майно кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані від час шлюбу за рахунок спільних котів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкошів.

Встановлені судом обставини свідчать, що за період шлюбу ОСОБА_2 був членом ЖБК «Молодість», але фактично усі виплати за власні кошти здійснювала ОСОБА_1 , у тому числі пайові внески та оплата комунальних послуг. Усі кошти, які підлягали оплати паю, позивач оформлювала належним чином та проставляла свій підпис у фінансових документах, про що свідчать квитанції.

Фактично ЖБК «Молодість», правонаступником якого є ОСББ «Молодість», визнає ОСОБА_1 власницею зазначеної квартири, оскільки тягар утримання і забезпечення усіх виплат здійснювала саме позивачка.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 384 Цивільного кодексу України 16 січня 2003 року № 435-ІV, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу мас право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, зокрема те, що пайові внески за спірну квартиру сплачувалися з 1976 року по 1980 рік за рахунок коштів, які є об`єктом особистої приватної власності Позивача ОСОБА_1 , суд вважає, що зазначена квартира є особистою приватною власністю позивача.

Суд наголошує, що системний аналіз норм Закону України «Про власність» та Кодексу про шлюб та сім`ю свідчить про те, що підставою для набуття права власності є не саме по собі членство в житлово- будівельному кооперативі, а саме сплата в повному обсязі свого пайового внеску.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що внесок було сплачено особисто ОСОБА_1 , однак оскільки членом ЖБК «Молодість» був саме відповідач та на його ім`я був відкритий рахунок на квартиру, тому довідку від 10 листопада 1994 року було видано саме на його ім`я. Однак, видача довідки на ім`я члена кооперативу не підтверджує, що саме цим членом кооперативу особисто було сплачено пайовий внесок.

Згідно з ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно із ст.137 ЖК Української PCP в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу PCP, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української PCP. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській PCP.

Відповідно до п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року визначено, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право па частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України у випадку викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником.

З огляду на вищевикладені обставини, є всі підстави вважати, що позивачем було здійснено сплату всіх пайових внесків (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була викуплена позивачем у ЖБК.

Згідно з ст. 392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Таким чином, позивач викупивши спірну квартиру у ЖБК стала її власником, однак не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку. Таким чином, її право власності на квартиру підлягає захисту.

Отже, ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено факт сплати пайових внесків за квартиру АДРЕСА_2 , хоча і у період шлюбу, однак за особисті кошти. Водночас відповідачем всупереч вимогам статтей 12, 81, 76-77 ЦПК України не спростовано належними та допустимими доказами обставини, на які посилається у позові позивачка.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю об`єкта нерухомого майна задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , квартиру АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 29 грудня 2021 року.

Суддя І.П. Латка