Справа № 344/2541/19
Провадження № 2/344/437/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С.О., за участі секретаря судового засідання Герлан Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про захист гідності, честі та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що позивач працює на посаді завідувача кафедри підприємництва та маркетингу Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу з 2016 року; відповідачі подали на позивача колективну скаргу за місцем її роботи та до міністерства освіти і науки, в якій вказали, що позивач грубо порушує законодавство і права громадян, нею розпочато реконструкцію горища за адресою АДРЕСА_1 , без належного оформлення дозвільних документів, власником квартири є батько позивачки; до початку будівельних робіт не проводились загальні збори мешканців будинку, їх не повідомлено про наміри забудови спільної власності; позивач сфальшувала згоду мешканців. Проте позивач заперечує інформацію за скаргами, оскільки згода власників містить підписи, що виконані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ). також в скарзі зазначено, що позивач веде себе з сусідами «…по хамськи, провокує їх на різні суперечки, всюди бреше, що у неї є дозвільні документи». Відповідачі стверджують, що позивач « є просто шахрайкою, яка своїми діями тероризує всіх мешканців будинку. Викликає сумнів, що людина з такими моральними якостями має право працювати в студентській аудиторії і підвищувати свій науковий рівень захищаючи докторську дисертацію». ОСОБА_2 29/08/2016 подала звернення №КО-21888 до Міністерства юстиції України щодо позбавлення кваліфікації судового експерта ОСОБА_6 «Поширена відповідачами інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності». Батько позивача отримав згоди від сусідів на здійснення перепланування його квартири в будинку АДРЕСА_1 ; підписи мешканців здійснено без тиску на них, особисто, кримінальне провадження про підроблення підписів закрито. Звернення відповідачів зі скаргою на позивача порушує її майнові права на честь і гідність, ділову репутацію. Позивач просив суд визнати інформацію про позивача, поширену відповідачами за місцем роботи недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації, зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію про позивача протягом тижня з дня набрання рішенням законної сили, стягнути з відповідачів 20000 гривень моральної шкоди.

Адвокат позивача неодноразово подавав суду клопотання про відкладення судового засідання. Після перерви в судовому засіданні адвокат позивача не прибув в судове засідання, заздалегідь не подав суду інформацію про не прибуття в судове засідання, не подав доказів для встановлення обставин наявності поважних причин для оголошення перерви, не подав суду заяву про відкликання позову, не подав заяву про відкладення судового засідання.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 категорично заперечила відкладення судового засідання та оголошення в ньому перерви, просила суд про проведення судового засідання, оскільки вона добросовісно виконала свої обов`язки і прибула в судове засідання, на відміну від інших учасників справи зі сторони позивача, які не виконали свого відповідного обов`язку.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду заперечення проти позову, відповідно до якого зазначена нею інформація є достовірною і відповідає фактичним обставинам спорів з позивачкою, а також усі зазначені факти було встановлено судовими рішеннями від 22/02/2017, ухваленого адміністративним судом в справі про відновлення горища над квартирою АДРЕСА_2 ; позивач та її батько не отримували згоди на переобладнання горища та квартири батька позивача, оскільки протокол загальних зборів щодо цього питання ніколи не складався, а збори не проводились; незаконність дій батька позивача щодо горища встановлено судовим рішенням, а спори з цього приводу засновувала позивач; ініціатива в спорах щодо порушення прав відповідачів належала позивачу; рішенням апеляційного суду від 16/06/2016 встановлено, що ОСОБА_8 не отримав згоди мешканців на реконструкцію горища; перевіркою прокуратури від травня 2014 року встановлено, що ОСОБА_8 не отримав згоду власників квартир; 27/01/2015 рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради скасовано містобудівні умови та обмеження; позивач особисто представляла ОСОБА_8 від його імені і в його інтересі на підставі довіреності в спорах і конфліктах з відповідачами; позивачем не доведено заподіяння їй будь-якої шкоди, позивачу не завдано будь-яку шкоду, не порушено жодного її права, позивачем не надано жодного доказу на встановлення обставини заподіяння їй шкоди; інформація про усі фактичні обставини спорів повідомлена по відповідачів, а щодо позивача висловлено сумніви щодо її доброчесності у формі припущень, алегорій і оціночних суджень.

Відповідач ОСОБА_4 заздалегідь надав суду повідомлення про не прибуття в судове засідання, клопотань про відкладення судового засідання не надав.

Також відповідач ОСОБА_4 подав суду письмове заперечення проти позову, відповідно до якого позивачем не доведено, що він взагалі коли-небудь принижував позивача, в тому числі протягом тривалого часу. Під скаргою до ректора Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу немає підпису відповідача. Оскільки лист-згода відповідачів не є офіційним документом, тому він не є аргументом позивача щодо отримання нею згоди відповідачів щодо спірного будівництва. Івано-Франківська міська рада скасувала містобудівні умови та обмеження, видані ОСОБА_8 , Управління державної архітектурно-будівельної інспекції скасувало Декларацію про початок будівельних робіт, рішенням Івано-Франківського міського суду від 05/03/2019 зобов`язано ОСОБА_8 привести до попереднього стану самочинну реконструкцію горища над квартирою ОСОБА_8 ; звернення у правоохоронні, державні органи, органи місцевого самоврядування гарантовано положеннями Конституції України; підписанти звернення в прокуратуру на користь позивачки квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11, АДРЕСА_12 є приватними підприємствами, а не мешканцями будинку; власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_3 , який виступає проти позивача і не підписувався в її інтересах; донька власника квартири АДРЕСА_6 навчалась у навчальному закладі, в якому працює позивач; в квартирі батька позивача є прямий вихід на горище, а тому жодних перешкод для користування ним у позивача немає; ОСОБА_8 для виконання будівельних робіт в пам`ятці архітектури було залучено осіб без досвіду і без дозволу виконувати відповідні роботи; двері на горище було виламано особами, яких привів ОСОБА_8 ; саме власником і користувачем квартири АДРЕСА_2 , що належить батьку позивача ОСОБА_8 було заблоковано сходову клітку, внесено припис 21/03/2016 про усунення таких перешкод, а 30/03/2016 складено протокол про адміністративне правопорушення за невиконання припису.

Отже за змістом заперечення відповідача позивач надала суду неправдиву інформацію, зазначила відповідну особу в складі відповідачів буз будь-якої правової підстави.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач подав суду копію «Колективної скарги», підписаної виключно ОСОБА_2, так само у вступній частині скарги зазначено, що її автором є ОСОБА_2 . В змісті скарги вказано, що її складено для інформування ректора Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу та Міністерства освіти і науки України про те, що позивач розпочала реконструкцію горища за адресою АДРЕСА_1 без належних дозвільних документів; позивачем не отримано згоди від загальних зборів власників квартир; здійснено забудову горища загального користування, відсутній протокол загальних зборів власників квартир; у позивача немає оригіналів заяв-згод з підписами власників квартир на будівництво двоповерхової мансарди; відкрито кримінальне провадження щодо фальшування підписів; після початку будівництва з`явились великі тріщини; у позивача відсутній експертний висновок про те, що будинок 1885 року будівництва витримає відповідне навантаження надбудови; з усіма сусідами веде себе по хамськи, провокує їх на суперечки, всюди бреше, що має дозвільні документи, а ДАБК 05/08/2014 зафіксовано факт порушення містобудівного законодавства; було складено протокол про адміністративне правопорушення, вручено припис про зупинення будівельних робіт. В скарзі розміщено прохання вжити до позивача адміністративних заходів, яку за фактом фальшування підписів є «…просто шахрайкою, яка своїми діями тероризує всіх мешканців будинку», «…викликає сумнів, що людина з такими моральними якостями має право працювати в студентській аудиторії і підвищувати свій науковий рівень захищаючи докторську дисертацію (21.10.2014).

22/10/2014 Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу на колективну скаргу від 13/10/2014 повідомив, що вирішення звернень за відповідним предметом не належить до його компетенції.

16/08/2017 закрито кримінальне провадження №0002024 від 24/07/2014, оскільки згода власників не є офіційним документом.

Власниками житлових приміщень №№ АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_15, АДРЕСА_16, АДРЕСА_17, АДРЕСА_18, АДРЕСА_19, АДРЕСА_20, АДРЕСА_21, АДРЕСА_10, АДРЕСА_22, АДРЕСА_11,АДРЕСА_23, АДРЕСА_12, АДРЕСА_24, АДРЕСА_25, АДРЕСА_26, АДРЕСА_27, АДРЕСА_7 складено згоду ОСОБА_8 на перепланування належної йому двохкімнатної квартири.

09/09/2016 Міністерство юстиції України повідомило ОСОБА_2 результати розгляду її звернення про позбавлення позивача кваліфікації судового експерта з підстави наявності у нього інвалідності.

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 його видано позивачу за другою групою інвалідності.

Відповідно до розрахунку адвоката позивача загальна орієнтовна вартість його послуг позивачу складає 5000 гривень.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29/03/2012 ухвалено вважати такими, що втратили чинність рішення Івано-Франківської міської ради «Про порядок проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території м. Івано-Франківськ з метою ремонту».

03/02/2015 Управління державної архітектурно-будівельної інспекції повідомило про скасування Декларації про початок будівельних робіт на квартиру АДРЕСА_2 .

05/03/2019 ухвалено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_8 привести до попереднього стану горище над квартирою АДРЕСА_2 .

22/02/2017 ухвалено постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду, якою зобов`язано ОСОБА_8 відновити горище над квартирою АДРЕСА_2 , шляхом приведення його до попереднього стану.

01/04/2016 Муніципальна інвестиційна управляюча компанія повідомила ОСОБА_9 про те, що 21/03/2016 було направлено припис прибрати речі, які блокують вихід на горище; за невиконання припису на мешканку квартири АДРЕСА_2 було складено протокол.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 21/04/2016 встановлено, що ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_2 , а здійснював реконструкцію горища, яке йому не належить і, яке перебуває у спільній власності власників квартир будинку.

24/02/2014 позивач склала заяву до Івано-Франківського МВ УМВС щодо поведінки ОСОБА_10 , про якого нею вказано, що він спільно проживає з ОСОБА_2 і раніше конфліктував з позивачем та ОСОБА_8 .

В поданні Прокуратури м. Івано-Франківськ голові м. Івано-Франківськ від 12/05/2014 вказано, що згода сусідів, подана ОСОБА_8 для отримання містобудівних умов та обмежень не відповідає нормам законодавства, а тому вимагала скасувати містобудівні умови та обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Звернення відповідача щодо позивача складено у формі скарги, отже відповідач реалізовувала право на подання скарг, що гарантовано положенням Конституції України.

Тому на тому на позивача покладено обов`язок доведення перед судом обставини не реалізації конституційного права на подання скарги, а вчинення саме протиправної поведінки з метою заподіяння шкоди честі, гідності і діловій репутації позивача. Однак в позові не вказано на розмежування цих обставин взагалі. Тому зміст позову позивача фактично полягає у запереченні права відповідача на подання скарги щодо позивача.

Крім цього положення ст. 40 Конституції України отримало розвиток в ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якого громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Отже і законом громадянам гарантується право звернення до установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Отже відповідачу належить право вільно поширювати інформацію, судження та припущення щодо обставин та оцінок спору за її участі та за участі позивача.

Посадова особа, яким є завідувач кафедри начального закладу повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи таку кар`єру, погодились на таку увагу.

При цьому межі можливої критики посадової особи, яка займається навчанням та вихованням студентів, здійснює наукову діяльність у вищому навчальному закладі є значно ширші ніж межі критики особи, яка не обіймає таку посаду і не працює у зазначеній сфері і за відповідною посадою.

Отже відповідачу належить право критикувати посадову особу. Єдиним обмеженням критики відповідача щодо позивача є загально прийнятні в суспільстві межі такої критики. Тому необхідно зазначити, що критика відповідача стосувалась публічного спору сторін та поведінки позивача у порушенні прав відповідачів на майно, що належить до їх спільної власності, перешкоджання користування майном спільної власності.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Отже використання відповідачкою в її скарзі гіпербол не належить до форм порушення прав позивача.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Отже межі критики завідувача кафедри, викладача, педагога, науковця значно ширші, ніж інших осіб, які не працюють у відповідних сферах.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Разом з цим поширена відповідачем інформація про факти не належить до тієї, що підлягає спростуванню, оскільки це інформація щодо публічного спору сторін, яка встановлена судовими рішеннями і матеріалами перевірки правоохоронного органу.

Так в позові взагалі не зазначено, яку саме інформацію відповідач не мала права поширювати про позивача і чому.

Однак відповідно до змісту ст. 81 ЦПК України позивач зобов`язаний довести перед судом обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Так само відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Таким чином ОСОБА_2 гарантовано законом можливість подання скарги до будь-якої установи, в тому числі до тієї, в якій працює позивач щодо особи позивача, обставин роботи там позивача чи здійснення нею наукової діяльності. Також ОСОБА_2 гарантовано законом право на звернення до Міністерства юстиції України щодо обставин кваліфікації позивача.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» одним з основних принципів інформаційних відносин є свобода вираження поглядів і переконань.

Отже відповідачу ОСОБА_2 і відповідачам, про яких позивач не довів будь-яких їх дій взагалі, гарантовано можливість вільно висловлювати свої погляди щодо їх спорів з третіми особами, в тому числі і щодо негативних характеристик третіх осіб.

Натомість саме позивачу законом не гарантовано можливість подання позову до відповідачів, без зазначення вчинення ними будь-яких дій, що складають предмет і обставини позову.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточення, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних рис у процесі виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Таким чином відповідачі сформували своє негативне ставлення до позивача на підставі їх з нею конфліктів і спорів, хоча власником квартири є батько позивача. У зв`язку з вчиненням позивачем конфліктів з відповідачами, не прийняттям позивачем аргументів відповідачів, ними використано гарантоване їм законом право на звернення зі скаргами щодо дій позивача.

Отже поведінка відповідачів щодо позивача у формі складання і подання скарги щодо дій позивача в конфліктах з відповідачами гарантована відповідачам законом.

Так само у справі Європейського суду з прав людини «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Суб`єктивне сприйняття позивачем змісту скарги відповідача не свідчить про порушення ним честі, гідності і ділової репутації позивача. Думка відповідача щодо оцінки позивача та поширення відповідачкою своєї думки щодо позивача в скарзі не дискредитує позивача, його честь, гідність та ділову репутацію.

Об`єктом скарги, як пояснила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , була не безпосередньо особа позивача, а ситуація навколо порушення прав відповідачів на їх спільну власність, конфлікт відповідачів з позивачем та порушення позивачем та її батьком прав відповідачів.

Участь в конфліктах і спорах, порушення прав третіх осіб неминуче має своїм наслідком формування негативної думки інших учасників відповідних конфліктів про відповідну особу.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже відповідач ОСОБА_2 мала право на складання скарги, в змісті якої поширено інформацію про їх з позивачем конфлікт. При цьому положенням ст. 30 Закону України «Про інформацію» ОСОБА_2 гарантовано право на викладення критики особи, з якою у неї виник конфлікт, вона могла викладати свої оціночні судження, критикувати позивача та викладати свою оцінку дій позивача.

Так само у п. 46 рішення у справі Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» вказано, що наявність фактів може бути продемонстрована (доведена), тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню.

Колективна скарга ОСОБА_2 не стосується приватного життя позивача. В ній зазначено на публічний спір між позивачем та іншими сусідами і членами сім`ї ОСОБА_2 .

Будучи працівником закладу освіти і науки, здійснюючи наукову і педагогічну діяльність до позивача ставляться підвищені вимоги щодо дотримання норм моралі науково-педагогічними працівниками.

Тому ОСОБА_2 могла звернутись за місцем роботи позивача щодо непогодження з дотриманням позивачем норм моралі і культури поведінки, висловлювати свою думку щодо моральних якостей особи, до якої встановлено вимоги щодо її культури поведінки та моральних якостей. Зазначене також підтверджує, що зміст скарги ОСОБА_2 присвячено висловленню її особистої думки у формі суджень, які є оціночними.

При цьому необхідно особливо відзначити, що ОСОБА_2 висловила свою позицію щодо характеристики учасника спорів з нею.

Так в ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Отже міжнародно-правові зобов`язання України передбачають забезпечення Україною можливості для осіб, які перебувають під її юрисдикцією, по-перше, вільно висловлювати оціночні судження, по-друге, здійснювати такі дії у формі та спосіб, що визначені законом. Так відповідач ОСОБА_2 поширила спірну інформацію у формі що гарантована їй законом - скарзі, що передбачена положеннями Закону України «Про звернення громадян». Так само зміст скарги стосувався не приватного життя позивача, а обставин публічного спору між позивачем та відповідачем.

Адресантом в колективній скарзі зазначено виключно відповідача ОСОБА_2 . Відповідно до копії колективної скарги, наданої суду безпосередньо позивачем колективну скаргу підписала саме і виключно відповідач ОСОБА_2 .

Так само відповідач ОСОБА_4 в запереченні проти позову вказав, що він не підписував скаргу ОСОБА_2 , а тому позов до нього не ґрунтується на будь-яких фактичних обставинах.

Однак позивач не подав суду доказу, що зазначені ним в позові особи є авторами скарги.

Таким чином позов до осіб, які не підписували колективну скаргу є необґрунтованим та позбавлений будь-яких правових підстав.

В позовній заяві позивача неправдиво викладено фактичні обставини спору. Так в позові вказано, що позивачу завдано моральну шкоду за повідомлення інформації про те, що загальні збори мешканців будинку не проводились, в той час як вони проводились.

Однак судовим рішенням від 21/04/2016 однозначно встановлено обставину не проведення загальних зборів мешканців будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином не може бути спростована інформація, що встановлена судовим рішенням.

Разом з цим в позові не вказано на те, що позивачем не порушено зазначеної загальної засади і позов не спрямований на спростування спірних між сторонами фактичних обставин, які вже були встановлені судовими рішеннями і, які вже отримали юридичну оцінку при розгляді спорів сторін. Однак такими обставинами є оцінка наявності дозволу на здійснення будівництва, проведення загальних зборів власників квартир відповідного будинку, здійснення самочинного будівництва об`єкта спільної власності власників квартир, а не об`єкта власності, що належить батьку позивача, обставини щодо підписання власниками квартир їх згоди, обставин про причини виникнення тріщин в будинку, обставини порушення містобудівного законодавства.

Безпосередньо в позові зазначено, що спір виник з колективної скарги, одночасно із цим в позові також вказано, що саме і виключно ОСОБА_2 є автором скарги і виключно вона вказує на аргументи, які завдали шкоду позивачу. Отже в позові міститься логічна помилка у визначені складу відповідачів - самим же позивачем зазначено, що моральну шкоду завдано дією однієї особи та одночасно з цим вказано, що цю ж саму дію здійснили кілька осіб. Тому позов містить інформацію, що є взаємно суперечливою, що одночасно не є достовірною. Відповідно позов не характеризується юридичною достовірністю, а позивачем не виконано обов`язку щодо доведення перед судом фактичних обставин спору та його юридичних підстав.

Таким чином саме позивачем за змістом позову невірно визначено перелік відповідачів. При цьому відповідачем в позові не зазначено яку саме дію, вчинив який саме відповідач, яку саме шкоду інтересам позивача завдано відповідним відповідачем, який зв`язок між дією кожного з відповідачів із результатом, що на думку позивача, завдав їй моральної шкоди; який розрахунок моральної шкоди покладено в основу претензії позивача до кожного з відповідачів.

Подання позивачем суду листа мешканців квартир АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_17, АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_25 , АДРЕСА_15, АДРЕСА_26, АДРЕСА_21 не спростовує обставини, що колективний лист ОСОБА_2 засновано на оцінці нею обставин спору і належності ОСОБА_2 права на власну думку щодо як обставин спору, так і щодо учасників цього спору, яким відповідно до листа мешканців квартир АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_17, АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_25, АДРЕСА_15, АДРЕСА_26, АДРЕСА_21 позивач сама ж себе і вважає.

Так само подання позивачем суду листа мешканців квартир АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_25 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_26, АДРЕСА_21 на противагу колективному листу ОСОБА_2 вказує на те, що суб`єктивну негативну оцінку позивача відповідачем ОСОБА_2 , позивач намагався спростувати такою ж суб`єктивною оцінкою інших осіб, які на відміну від ОСОБА_2 позитивно ставляться до позивача.

Отже сам позивач і спростовує правові підстави свого позову у відповідний спосіб - подання суду іншого оціночного судження, що у свою чергу позитивно характеризує позивача. Разом з цим в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надала перед судом пояснення про те, що відповідний лист мешканців квартир АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_17, АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_25 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_26, АДРЕСА_21 не складено мешканцями цих квартир, а його зміст не відповідає дійсності та містить оціночні судження. Однак відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином саме позивач і порушив положення законодавства, пред`явивши до відповідача ОСОБА_2 позов за висловлення нею оціночних суджень, всупереч встановленій законом забороні притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

При цьому позов не відповідає вимогам законодавства також і в частині використання позивачем засобу доказування у формі непогодження із судженнями і оцінкою відповідача ОСОБА_2 щодо спірних обставин спору, оскільки відповідно до змісту ч. 2 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тому відсутня необхідна ознака неправомірності поширення інформації про особу - поширення негативної інформації, а не оціночних суджень, що, відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є формою висловлення власної думки.

Отже відповідача ОСОБА_2 не може бути зобов`язано спростувати висловлені нею оціночні судження, крім цього її не може бути зобов`язано довести правдивість висловлених нею оціночних суджень, оскільки таке судження належить до вираження погляду особи, що складає елемент свободи слова.

Крім цього в п. 1 прохальної частини позову вказано на прохання позивача до суду визнати інформацію про позивача недостовірною. Однак в прохальній частині позовної заяви взагалі не вказано, яку саме безпосередньо інформацію позивач просить визнати недостовірною. У свою чергу резолютивна частина судового рішення не може бути визначена за абстрактним, невизначеним критерієм.

Таким чином позивач позбавив суд можливості ухвалити судове рішення про визнання недостовірною інформації, яку саме позивач не зазначив в прохальній частині свого позову.

Разом з цим підстави і предмет звернення позивача за позовом належать до обставин, що підлягають встановленню в результаті здійснення змагального судового розгляду спору. Отже саме на позивача покладено доведення фактичних обставин спору за предметом спору і за підставами його звернення до суду. Тому позивач не вправі просити суд про визнання інформації недостовірною, оскільки саме позивач повинен довести перед судом недостовірність інформації, а не перекладати виконання свого обов`язку на суд чи просити суд зобов`язати відповідача спростувати його оціночні судження. Без доведення позивачем обставини недостовірності інформації не може бути зобов`язано відповідача спростувати таку інформацію.

При цьому позивач не довів перед судом обставину поширення інформації за колективним зверненням ОСОБА_2 будь-ким крім однієї ОСОБА_2 . В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надала пояснення про те, що звернення належить їй одній, а ОСОБА_4 надав суду письмове пояснення про те, що він не підписував спірного звернення.

Таким чином позивачем не доведено ні фактичних обставин спору, ні його юридичної оцінки.

Крім цього в позові вказано на прохання зобов`язати відповідачів спростувати інформацію, але не вказано яких саме відповідачів позивач просить суд зобов`язати вчинити відповідну дію і яку саме інформацію спростувати. Крім цього в позові не вказано навіть на спосіб спростування інформації.

Необхідно особливо відзначити, що в позові вказано на те, що відповідно до ст. 277 ЦК України відповідач зобов`язаний довести перед судом, що поширена ним інформація є достовірною.

Однак положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка передбачала що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною виключена зі змісту ЦК України на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014.

Таким чином позивач просив суд про застосування закону, який не діє з 2014 року.

Отже позов засновано на правовому нігілізмі та порушенні встановлених в ст. 30 Закону України «Про інформацію» заборонах спростовувати і оспорювати оціночні судження.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на позивача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на доведення порушення його прав. Однак позивач та його представник не подали суду будь-якого доказу про те, що будь-хто, крім ОСОБА_2 подав щодо неї скаргу.

Важливо відзначити, що відповідно до змісту диспозитивності цивільних процесуальних відносин позовна заява розглядається за змістом правових підстав і предмету спору. Так в прохальній частині позову вказано виключно на спростування інформації, що поширена за місцем роботи позивача.

В ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У свою чергу в ч. 2 ст. 214 ЦПК України вказано, що головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Тому позивач не вправі надавати пояснення щодо обставин інших з відповідачем конфліктів, які не складають предмет даного спору, оскільки відповідні обставини не підлягають встановленню, а докази, що їх підтверджують, не підлягають дослідженню.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про захист гідності, честі та ділової репутації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.