Справа № 149/43/21
Провадження №2/149/162/21
Номер рядка звіту 76
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2021 м.Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олійника І.В.

за участю секретаря Янюк А.Й.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Ткачук І.В., діє на підставі доручення

представника відповідача Середенка М.М., діє на підставі ордера

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільник в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Позов обґрунтований тим, що позивач з 20.11.1995 року працювала у ТОВ «Санаторій Поділля» на різних посадах, зокрема з 01.12.2016 переведена на посаду медреєстратора ванного відділення санаторію. З березня 2020 до 29.09.2020 позивач перебувала на лікарняному та їй було встановлено третю групу інвалідності. 30.09.2020 вийшовши на роботу, звернулася у відділ кадрів для узгодження подальшої роботи, однак там почали вимагати, щоб позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням, а також надати довідку про проведення тестування на COVID, в протилежному випадку повідомили, що вона буде звільнена з роботи згідно з п.п. 3, 4, 5 ст. 40 КЗпП України. Потім викликали охорону і вивели позивача з території санаторію, позивач також викликала поліцію. Оскільки позивача шантажували, тиснули на неї, маніпулювали підставами звільнення, не видачею трудової книжки її змусили написати заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом № 100 від 30.09.2020 позивача звільнено з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП. Таке звільнення позивач вважає незаконним, без відповідних на те підстав, наказ видано з порушенням норм трудового законодавства, оскільки вона не допускала порушень трудових обов`язків, не мала згоди на звільнення, а при звільненні не дотримано відповідного порядку. Враховуючи це, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ № 100 від 30.09.2020 про її звільнення, поновити її на роботі на вказаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, що за період з 30.09.2020 по 11.01.2021 становить 25000 грн, допустивши рішення суду в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 12.01.2021 відкрито провадження, визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

01.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Узагальнені доводи якого зводяться до того, що відповідач не визнає позовні вимоги. Так, 30.09.2020 позивач власноручно написала заяву, з якою звернулася до дирекції санаторію, тому наказом № 100 від 30.09.2020 була звільнена з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП. З наказом позивач ознайомлена 30.09.2020, цього ж дня отримала трудову книжку. В період з 30.09.2020 до 11.01.2021 позивач не зверталася до відповідача із усною чи письмовою заявою про відмову від домовленості про звільнення за угодою сторін. Повний розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено 01.10.2020. Також за зверненням позивача, інспектором праці Управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці у період з 04.12.2020 по 07.12.2020 проведено інспекційне відвідування ТОВ «Санаторій «Поділля» про що складено акт №ВН14149/1963/АВ, відповідно до якого порушень трудового законодавства не виявлено. Отримавши трудову книжку позивач на підставі наявних в ній записів стала на облік до Хмільницької міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості, де отримує відповідну допомогу. Вказане, на думку представника відповідача підтверджує те, що доводи позивача є безпідставними, а звільнення відбулося за її ініціативою, тому просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позов, з наведених в ньому підстав, просили задовольнити позов в повному обсязі. Позивач зазначила, що трудову книжку отримала 05.10.2020, а не 30.09.2020 і підпис в книзі руху трудових книжок їй не належить.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позов.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 20.11.1995 року працювала в Міжгосподарському санаторії «Поділля», в подальшому Міжколгоспному санаторії «Поділля», ТОВ «Санаторій «Поділля» на різних посадах, з 01.12.2016 переведена на посаду медреєстратора ванного відділення, з якої 30.09.2020 звільнена на підставі наказу № 100 від 30.09.2020 за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП, підстава заява ОСОБА_1 (копія на а.с. 4-5, 6-9, 11, 31). Відповідно до особової картки та виписки з книги руху трудових книжок ОСОБА_1 ознайомлена з записами в трудовій книжці, яку отримала 30.09.2020 (копія на а.с. 33, 34). Зведеною відомістю сум для зарахування на карткові рахунки за жовтень 2020 підтверджено проведення розрахунку з ОСОБА_1 (копія на а.с. 35).

Розрахунковим листком підтверджено, що позивачеві було здійснено оплату лікарняного за період з березня 2020 по серпень 2020 в загальному розмірі 26425,32 грн (копія на а.с. 12).

Довідкою акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 834629, ОСОБА_1 з 29.09.2020 встановлено ІІІ групу інвалідності, протипоказана праця у вимушених положеннях, тривала хода (копія на а.с. 10).

З приводу конфліктної ситуації з відповідачем, а саме з приводу того, що ОСОБА_1 примушують писати заяву про звільнення за власним бажанням, вона звернулася із заявою від 30.09.2020 до Хмільницького ВП, надала письмові пояснення, отримала відповідь керівника Хмільницького ВП № 15522/222/01-2020 від 17.10.2020 за змістом якої, перевіркою встановлено, що звільнення заявника відбулося 30.09.2020 на підставі її заяви про звільнення за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП, а тому перевірку припинено (копії на а.с.13, 14, 15).

ОСОБА_1 із заявою від 27.10.2020 звернулася до начальника Управління Держпраці у Вінницькій області про ініціювання перевірки дотримання вимог трудового законодавства при її звільненні, навівши перелік порушень (копія на а.с. 16).

Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ВН 14149/1963/АВ від 07.12.2020, інспектором праці Луценко К.М. в період з 04.12.2020 по 07.12.2020 проведено інспекційне відвідування ТОВ «Санаторій «Поділля», зокрема перевірено обставини звільнення ОСОБА_1 та порушень не виявлено (копія на а.с. 36-39).

Довідкою ТОВ «Санаторій «Поділля» № 19 від 25.01.2021 підтверджено, що у період з 30.09.2020 по 11.01.2021 від ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Санаторій «Поділля» не надходило усних або письмових заяв про відмову від домовленості про звільнення за угодою сторін (а.с. 30).

Листом Хмільницької міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості від 01.02.2021 № 24.01-24/127-21 на запит адвоката Середенка М.М. повідомлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Хмільницькій міськрайонній філії Вінницького обласного центру зайнятості як безробітна з виплатою допомоги по безробіттю з 09.10.2020 (копія на а.с. 58, 59).

При вирішенні вказаного позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц (провадження № 61-31015св18).

З досліджених матеріалів справи встановлено, що підставою звільнення позивача є заява від 30.09.2020 про її звільнення 30.09.2020 за угодою двох сторін (копія на а.с. 31), з резолюцією заввідділенням та директора ТОВ «Санаторій «Поділля». Обставини написання заяви позивачем 30.09.2020 про звільнення за угодою сторін підтвердили в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_3 , яка є працівником відділу кадрів, ОСОБА_4 , який працює заввідділенням в якому працювала позивач. ОСОБА_4 зазначив, що на заяві ОСОБА_1 ставив резолюцію про те, що не заперечує проти її звільнення. ОСОБА_3 зазначила, що на підставі заяви ОСОБА_1 , відповідних резолюцій керівників, вона оформляла звільнення, 30.09.2020 ознайомила позивача із записами в трудовій книжці та вручила копії трудової книжки, остаточний розрахунок зроблено 01.10.2020. Вказані докази підтверджують досягнення 30.09.2020 домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою.

Доводи позивача про те, що заява про звільнення за згодою сторін написана нею під психологічним тиском, примусом та в умовах шантажу, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Зокрема, заявою про звільнення від 30.09.2020, власноручно написаною позивачем, яка в судовому засіданні пояснила, що ставила в заяві місяць та рік щодо дат написання заяви та її звільнення. В судовому засіданні 05.03.2021 позивач висловлювала сумнів щодо написання вказаної заяви нею, стверджувала, що не ставила підпис в книзі руху трудових книжок (копія на а.с. 34), однак не заявляла клопотання про призначення та проведення почеркознавчої експертизи, хоча порядок її призначення та проведення, наслідки не вчинення таких дій позивачеві було роз`яснено. Окрім цього, наявність тиску чи примусу не підтвердили в судовому засіданні допитані свідки. Таким чином не підтверджено факту вчинення психологічного тиску відповідачем на позивача під час написання заяви про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наявність у відповідача протиправних дій при звільненні позивача не були виявлені і під час перевірки заяв позивача як поліцією, так і Управлінням Держпраці. При цьому за змістом заяви позивача від 30.09.2020, її письмових пояснень наданих поліції, вона зазначала, що її примушують писати заяву про звільнення за власним бажанням, в той час як підставою для прийняття наказу № 100 від 30.09.2020 була заява про звільнення за угодою сторін. Наявність в трудовій книжці позивача запису під № 19 про звільнення згідно з пп. 3, 4, 5 ст. 40 КЗпП, який відповідно до запису № 19 належить вважати недійсним також не може свідчити про застосування до позивача тиску чи примусу.

Окрім цього, отримавши трудову книжку позивач зареєструвалася в центрі зайнятості як безробітна з виплатою допомоги по безробіттю з 09.10.2020.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У Постанові Верховний Суд від 21.11.2018 (КАС) у справі № 820/243/16 суд дійшов висновку, що факт відкликання працівником своєї заяви, хоч і не анульовує угоду про звільнення, проте свідчить про відсутність у працівника волевиявлення, а тому звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП відбутися не може.

Суд враховує також те, що анулювання позивачем домовленості не доведено.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що заяву про звільнення вона фактично писала 05.10.2020, оскільки вказані доводи спростовані як показаннями допитаних свідків, так і дослідженими письмовими доказами. При цьому остаточний розрахунок з позивачем було проведено 01.10.2020.

Враховуючи викладене, а також те, що доводи викладені позивачем в позовній заяві не знайшли свого підтвердження, підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 100 від 30.09.2020 не встановлено, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Оскільки не встановлено протиправності наказу про звільнення позивача, позовні вимоги про її поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними і також не підлягають задоволенню.

Судові витрати залишити за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 76-81, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 05.03.2021.

Суддя: Олійник І. В.