ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 642/1483/21

провадження № 22ц/818/5685/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року в складі судді Пашнєва В.Г.,

у с т а н о в и в:

В березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Міроєвського Євгена Євгеновича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір НАЕIRK0472001, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику строковий кредит в розмірі 15 700,00 грн зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 12,00% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 26 червня 2009 року.

Однак умови кредитного договору відповідач не виконав, допустив заборгованість, яка за період з 05 серпня 2008 року по 29 травня 2017 року склала суму в загальному розмірі 25 890,57 грн (22 458,09 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань, 3 432,48 грн 3% річних), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

28 травня 2021 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відзив мотивовано тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 28 969,96 грн, яка складалася з заборгованості; за тілом кредиту в розмірі 14 194,82 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 8 026,54, за комісією за користування кредитом в розмірі 3 828,39 грн, пені в розмірі 2 920,21 грн, що свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Рішення пред`являлось до примусового виконання Ленінським ВДВС у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Доказів невиконання рішення відповідачем в примусовому порядку матеріали справи не містять. Крім того, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язань та 3% річних не грунтуються на вимогах Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 термін повернення кредиту встановлений по 26 червня 2009 року. Однак позов пред`явлено банком 15 березня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача.

13 серпня 2021 року Крилова Олена Леонідівна представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права; неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав доказів на підтвердження виконання ним грошового зобов`язання в повному обсязі, тому банк як кредитор має право на відшкодування боржником понесених ним інфляційних втрат, а також 3% річних, що узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Зазначає, що таке прострочення грошового зобов`язання є триваючим, одже право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 27 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір НАЕIRK0472001, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику строковий кредит в розмірі 15 700,00 грн зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 12,00% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 26 червня 2009 року (а. с. 7-9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 28 969,96 грн, яка складалася з заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 14 194,82 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 8 026,54, за комісією за користування кредитом в розмірі 3 828,39 грн, пені в розмірі 2 920,21 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат (а. с. 13-14).

На виконання вказаного рішення 16 жовтня 2009 року Ленінським районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист № 2-1603/09, який було пред`явлено до примусового виконання Ленінським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС Харківського МУЮ).

Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського МУЮ Олешко О.В. від 01 листопада 2010 року виконавчий лист повернуто стягувачеві на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення (а. с. 58).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01 березня 2012 року задоволено подання Ленінського ВДВС Харківського МУЮ. Видано дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 28 969,96 грн (а. с. 59).

На виконання ухвали 16 березня 2012 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 6-1502/12, який було пред`явлено до примусового виконання Ленінським ВДВС Харківського МУЮ.

Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського МУЮ Біляк Ю.І. від 19 березня 2012 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 6-1502/12, виданого Ленінським районним судом м. Харкова від 16 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 29 289,66 грн (а. с. 60).

З Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження № 31734935 з примусового виконання виконавчого листа № 6-1502/12 завершено. Строк повторного пред`явлення виконавчого листа для примусового виконання 31 жовтня 2014 року (а. с. 61-62).

16 березня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 1002 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 76 051,07 грн, яка складається з заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 14 192,70 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 14 860,85, за комісією за користування кредитом в розмірі 6 453,43 грн, пені в розмірі 38 844,09 грн, та витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за № 1002 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № НАЕIRK0472001 в розмірі 76 051,07 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с. 63-64).

На час звернення до суду з даним позовом відповідач рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року не виконав.

Звертаючись з даним позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань та 3% річних за період з 05 серпня 2008 року по 29 травня 2017 року.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зроблено висновок про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення та не позбавляє кредитора від отримання передбачених статтею другою статті 625 ЦК України сум.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) міститься такий правовий висновок:

«Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення до 21 квітня 2015 року.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересі, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим».

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після встановленого кредитним договором строку погашення отриманого кредиту.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

У цій справі АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило позов 15 березня 2021 року.

Разом з тим, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань та 3% річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з 05 серпня 2008 року по 29 травня 2017 року.

Вимог про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України за період, який обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, позивачем не пред`являлось.

З урахуванням вказаних правових позицій суду касаційної інстанції, судова колегія вважає, що банком не дотримано строків позовної давності. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову з огляду на те, що позов, який стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язань та 3% річних за час прострочення за період з 05 серпня 2008 року по 29 травня 2017 року, пред`явлено 15 березня 2021 року. Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову внаслідок того, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після встановленого кредитним договором строку погашення отриманого кредиту, який узгоджено сторонами по 26 червня 2009 року. А тому рішення суду першої інстанції піддягає зміні в мотивувальній частині. Проте суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому, а рішення суду зміні в мотивувальній частині в редакції цієї постанови, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року змінити в мотивувальній частині в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина