Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 759/20627/18

провадження № 61-18702св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року у складі судді Журибеди О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Уточнена позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 разом з своїми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстрована в її житловому будинку, однак ОСОБА_2 та її неповнолітні діти не проживають за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим перешкоджають їй у отриманні субсидії. Тому вона не може розпорядитися своєю власністю, зокрема зменшити тягар утримання житлового будинку та скористатись спрощеною і безкоштовною процедурою призначення субсидії.

Також зазначала, що реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 в будинку перешкоджає їй укласти договір довічного утримання, оскільки орган опіки та піклування відмовив їй у вчиненні цього правочину, так як відсутня письмова згода ОСОБА_2 .

Письмову згоду на вчинення правочину ОСОБА_2 надати відмовилась, а також відмовилась добровільно зняти з реєстраційного обліку своїх неповнолітніх дітей.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у здійсненні права розпорядження приватним житлом - житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили із того, що ОСОБА_2 з 1983 року (дня свого народження) зареєстрована у спірному житловому будинку як член сім`ї позивача, однак, між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року в справі № 759/5229/16, відповідно до якого відповідача та її малолітню дочку ОСОБА_4 вселено до спірного житлового будинку. Іншого місця проживання відповідач не має, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначила застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 13 жовтня 2020 року в справі 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно дослідили матеріали справи, не надали їм належної правової оцінки, оскільки не звернули увагу на доводи позивача про надмірний тягар, який перешкоджає власникові реалізувати складову права власності, зокрема права розпоряджатися своїм майном в будь-який час відповідно до внутрішнього волевиявлення незалежно від волі та бажань інших.

Також судами попередніх інстанцій не враховано принципу пропорційності, передбаченого статтею 41 Конституції України та статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року поновлено ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, звільнено ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , від сплати судового збору за подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , і витребувано із Святошинського районного суду міста Києва цивільну справу № 759/20627/18.

Ухвалою Верховного Суду від 05лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 1985 року, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кушніренко Л. А., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 жовтня 2018 року.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщені від 25 січня 2018 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: з 26 вересня 1969 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11 серпня 1983 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 26 травня 2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 08 квітня 2016 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09 листопада 2016 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року, в справі № 759/5229/16 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що у зв`язку із вкрай неприязними стосунками між сторонами, конфліктними ситуаціями, ОСОБА_2 не має можливості проживати в спірному житловому приміщенні, оскільки ОСОБА_1 зачинила всі житлові кімнати і ОСОБА_2 доводилось проживати у коридорі спірного будинку.

Рішенням Святошинського районного суду від 24 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, в справі № 759/9647/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Предметом судового розгляду у цій справі є позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Аналогічного змісту підстави зняття з реєстраційного обліку визначені у пункті 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі - Правила № 207).

Пунктом 28 Правил № 207 передбачено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.

У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи.

Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено виключно на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вирішення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання є можливим лише при вирішенні спору про житлові права.

Так, у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 520/5442/18 (провадження № 14-440цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання залежить (є похідним) від вирішення спору щодо права власності на квартиру.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суддів першої та апеляційної інстанцій про те, що заявлена у цій справі вимога про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження приватним житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача та її неповнолітніх дітей у вказаному будинку не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , щодо неврахування судами попередніх інстанцій під час розгляду справи висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 13 жовтня 2020 року в справі 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), оскільки рішення у цих справах стосуються інших фактичних обставин.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє законний представник - її піклувальник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк