КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/3535/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

розглянув у порядку письмового провадження в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок залиття квартири, -

В С Т А Н О В И В:

В Печерський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом доОСОБА_2 (далі - відповідач) в якому, з врахування збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь заподіяну матеріальну та моральну шкоду, завданої внаслідок залиття квартири, яка складається з 14 447,92 грн. - вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок залиття квартири; 4 649,00 грн. - вартість за проведення будівельно-технічного експертного дослідження; 3000,00 грн. - вартість завданої моральної шкоди; 2 815,89 грн. - індексу інфляції споживчих цін; 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 1534,61 грн. та 1000,00 грн. - витрат за надання правничої допомоги.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, який є власником квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку, в травні 2006 року, 19 вересня 2010 року, 01 червня 2015 року та 14 листопада 2017 року заливав квартиру належну позивачу, внаслідок чого, йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.

За таких обставин просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок залиття квартири задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, 59,80 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору, а всього стягнуто 1 559,80 грн. В задоволенні позову в частині стягнення матеріального збитку відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши його позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне дослідження доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при дослідженні наданого позивачем як письмового доказу висновку № ED -1727-1-955.18 будівельно-технічного експертного дослідження від 14 лютого 2018 року, складеного ТОВ «Судова незалежна експертиза України», суду було відомо про те, що цей доказ викликає сумніви щодо його правильності, а тому суд повинен був відповідно до ст.103 ЦПК України з власної ініціативи призначити судову будівельно-технічну експертизу, чого зроблено не було.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи приписи ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скаргаОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку.

Актом від 05 травня 2006 року, затвердженим ЖЕО-606, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Печерськжитло» встановлено, що відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 . Причину залиття встановити не можливо.

Також, з Акту від 21 жовтня 2010 року, затвердженого КП «Печерська брама», вбачається, що відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 15 червня 2015 року, затвердженого ЖЕД «Печерська брама», 01.06.2015 в квартирі АДРЕСА_1 трапилось залиття. Залиття відбулось внаслідок протікання гайки на лічильнику квартири АДРЕСА_2 , що розташована вище.

Згідно Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 16 листопада 2017 року, затвердженого ЖЕД «Печерська брама», 14 листопада 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 відбулось залиття. Залиття сталось з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 .

Суд визнав вказані акти належними і допустимими доказами на підтвердження обставин залиття квартири, належної позивачу із квартири, яка належить відповідачу.

Ухвалюючи рішення про відмову в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що наданий позивачем на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди висновок будівельно-технічного експертного дослідження № ED -1727-1-955.18 від 14 лютого 2018 року, складений ТОВ «Судова незалежна експертиза України», є неналежним і недопустимим доказом, так як у висновку експерта не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відтак вказаний висновок не відповідає вимогам закону і не може бути взятий до уваги судом.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

У ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто, з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виходячи із вказаних норм матеріального і процесуального права, у спорі щодо відшкодування матеріальної шкоди саме на позивачу лежить обов`язок доведення розміру заподіяної шкоди винними діями відповідача.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 7 ст.102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну юридичну оцінку і відхилив доказ, наданий позивачем на підтвердження розміру матеріальної шкоди - висновок будівельно-технічного експертного дослідження № ED -1727-1-955.18 від 14 лютого 2018 року, складений ТОВ «Судова незалежна експертиза України», вказавши, що він є неналежним і недопустимим доказом, оскільки в ньому не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Приймаючи до уваги, що інших доказів на підтвердження розміру збитків позивачем не надано, суд на передбачених законом підставах відмовив ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог.

Також, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд повинен був з власної ініціативи відповідно до ст.103 ЦПК України призначити судову експертизу для встановлення розміру шкоди, так як при дослідженні наданого позивачем висновку № ED -1727-1-955.18 будівельно-технічного експертного дослідження від 14 лютого 2018 року, складеного ТОВ «Судова незалежна експертиза України», суду було відомо про те, що цей доказ викликає сумніви щодо його правильності.

За приписами ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Як вбачається матеріалів цивільної справи, відзив на позовну заву ОСОБА_1 , в якому відповідач звернув увагу на те, що висновок експерта не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, поданий ним 07 лютого 2019 року (а.с.61-63).

В подальшому, 16 березня 2020 року позивач брав участь в судовому засіданні (а.с.89).

Також, 14 вересня 2020 року позивачем подано уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог (а.с.130-135).

Вказані обставини свідчать про те, що в період з 16 березня 2020 року до 28 вересня 2020 року позивачу було відомо про позицію відповідача в частині надання оцінки висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 14 лютого 2018 року і він мав процесуальну можливість заявити суду відповідне клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, проте цим правом не скористався.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності умов, передбачених ст.103 ЦПК України, для призначення експертизи у справі, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Інших доводів щодо незаконності судового рішення в оскаржуваній частині апеляційна скарга не містить.

Так як рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в частині вимог про стягнення заподіяної моральної шкоди ОСОБА_1 не оскаржувалось, тому, судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалось.

Враховуючи те, що суд першої інстанції розглядаючи даний спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, та оскарженню не підлягає, крім випадків визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар