Дата документу 23.02.2021 Справа № 330/1079/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/1079/20 Головуючий у 1 інстанції: Гусарова В.В.
Провадження № 22-ц/807/852/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно придбаного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначав, що 21 серпня 1993 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який було розірвано 23 березня 2006 року.

В період сумісного проживання сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу покупцем виступала ОСОБА_3

04 липня 2013 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 , який 08 жовтня 2019 року був розірваний.

До серпня 2019 року у сторін не виникало суперечок щодо володіння ОСОБА_1 1/2 часткою домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки він був забезпечений житловою площею.

З часу укладання повторно шлюбу з ОСОБА_4 позивач проживав у будинку, який належав дружині. Однак, влітку 2019 року шлюбні стосунки у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично припинилися, і вони вирішили розлучитися, що спонукало ОСОБА_1 для реалізації своїх майнових прав на житловий будинок, який придбаний з відповідачем по справі в період шлюбу.

Зв`язатися з ОСОБА_3 по телефону ОСОБА_1 не вдалося. Декілька разів він приїжджав до будинку АДРЕСА_1 , однак його ніхто не впустив до будинку, зайти самостійно до якого не може, оскільки не має ключів від вхідних дверей.

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 направив письмову заяву на адресу спільного майна подружжя, яку відповідач отримала 31 серпня 2019 року, проте, жодних дій, які свідчили б, про надання ОСОБА_1 доступу до житлового будинку відповідач не вчинила.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив суд визнати житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності, набутими ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період шлюбу. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 у липні 2020 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно придбаного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_3 зазначала, що за період шлюбу, який було розірвано у 2006 році, у сторін народились дві дитини: ОСОБА_5 1994 р.н., та ОСОБА_5 2000 р.н.

Через деякий час після розірвання шлюбу, сторони примирились та знову проживали разом однією родиною, під час такого проживання в них народилась третя дитина син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 зазначала, що окрім будинку, про який зазначав ОСОБА_1 ними у період спільного проживання у 2007 році за спільні кошти також було придбано два автомобіля, право власності на які, за взаємною згодою було зареєстровано за ОСОБА_1 , а саме:

1. ВАЗ 21061. 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . кузов №

НОМЕР_2 , у березні 2003 року за 2 200 доларів США.

2. ВАЗ 21099. д/н НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 . 2000 року

випуску. 24.11.2007 року за 4 000 доларів США.

При цьому, між сторонами була досягнута угода щодо поділу спільного майна, відповідно до якої, ще у 2012 року колишнє подружжя домовилось, що будинок залишиться у власності ОСОБА_3 , оскільки з нею проживають троє їхніх дітей, а автомобілі залишаються у ОСОБА_1 .

Проте, звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 порушив домовленості колишнього подружжя, а отже, у ОСОБА_3 виникло право на отримання грошової компенсації вартості спільно придбаних автомобілів.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_3 з урахуванням уточнень, просила суд: визнати факт проживання її та ОСОБА_1 однією сім`єю з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року; визнати автомобіль марки ВАЗ 21099, д/н НОМЕР_3 . № кузова НОМЕР_4 , 2000 року випуску, кольор сірий, спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію половини вартості транспортних засобів: ВАЗ 21061. 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . кузов № НОМЕР_2 . та марки ВАЗ 21099, д/н НОМЕР_3 . № кузова НОМЕР_4 , 2000 року випуску, в порядку поділу майна подружжя у сумі 69100 грн.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно придбаного майна подружжя об`єднано в одне провадження.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно придбаного майна подружжя задоволено частково. Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що вивченими доказами було встановлено, що спір щодо будинку, що є предметом позову виник у 2012 році, оскільки ОСОБА_1 звертався до поліції, оскільки ОСОБА_3 виганяла його з будинку. В подальшому, позивач не брав участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг та не претендував на будинок до часу розірвання шлюбу з іншою дружиною, тобто до 2019 року. І хоча ОСОБА_3 не надала беззаперечних доказів наявності угоди між сторонами щодо поділу майна (дружині - будинок, а чоловіку - автомобілі), суд вважав, що вимоги позивача щодо визнання будинку спільним майном подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ частини будинку є в цілому обґрунтованими. При цьому, суд не вдавався в обґрунтованість саме такої частки будинку з урахуванням того, що на утриманні ОСОБА_3 залишилось троє неповнолітніх дітей. Суд дійшов висновку, що на теперішній час сплили строки давності заявлення такої вимоги у ОСОБА_1 оскільки строк почав свій перебіг саме у 2012 році.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно придбаного майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факт проживання сторін спільно однією сім`єю після розірвання шлюбу, та задовольнив вимоги в цій частині.

Вимогу ОСОБА_3 в частині стягнення компенсації за продані ОСОБА_1 автомобілі, суд визнав обґрунтованою, оскільки ОСОБА_3 не надано суду беззаперечних доказів наявності угоди щодо поділу майна. Разом з тим, судом зазначену вимогу залишено без задоволення, оскільки ОСОБА_3 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, який необхідно рахувати з моменту остаточного припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами (2012 рік).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині відмови у первісному позові, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року в цій частині, та ухвалити нове рішення, про задоволення позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції вважав встановленими обставинами, які в свою чергу ґрунтуються на припущеннях, встановивши факт наявності домовленості у 2012 році стосовно житлового будинку на підставі пояснень свідків. В дійсності, до 2019 року ОСОБА_1 не ставив питання про поділ майна, оскільки фактично спору стосовно цього ніколи не було, і будь-яких розмов стосовно поділу майна на той час не виникало. Посилання ОСОБА_3 на те, що вона заборонила скаржнику претендувати на спільний будинок не може заслуговувати на увагу, оскільки такого поняття у сімейних правовідносинах не має, крім того не свідчить про домовленість між подружжям щодо поділу майна. За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування строків позовної давності до вимог за первісним позовом, що в свою чергу свідчить про його незаконність в цій частині.

У відзиві на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 заперечує проти її задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Зазначає, що за взаємною згодою право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 , а право власності на обидва автомобілі було зареєстровано за ОСОБА_1 . Вартість половини транспортних засобів приблизно дорівнює половині вартості житлового будинку. З часу припинення сімейних відносин між ними, тобто з 2012 року діти проживали разом з матір ю та перебували та перебувають на її утриманні. Батько дітей має заборгованість по аліментам, оскільки не сплачував їх у повному обсязі. При цьому, коли у 2012 році сторони вирішили остаточно припинити сімейні відносини, постало питання поділу майна подружжя. З вказаного приводу між сторонами виник конфлікт, позивач навіть звернувся до відділу поліції зі скаргами що дружина вигнала його з дому та повідомила його про те що майно належить їй. За вказаним фактом було Якимівським відділом поліції прийнято постанову про відмову у відкритті кримінальної справи. Вказаний факт підтверджує наявність ще у 2012 році між сторонами спору з приводу поділу майна подружжя, та, відповідно, порушення майнового права ОСОБА_1 на поділ житлового будинку. Вказані обставини також підтвердження свідченням свідків. При цьому, своїм правом на звернення до суду з позовом про поділ майна протягом трьох років ОСОБА_1 не скористався.

У відзиві ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 також посилається на те, що при зверненні до суду, ОСОБА_1 просив застосувати до спірних відносин норми Сімейного кодексу України, який почав діяти з 2004 року, хоча право власності на спірний житловий будинок виникло у 1995 році тобто до набрання чинності СК України. Отже, позовні вимоги не підлягали задоволенню ще й за відсутності підстав застосовувати законодавство яке не набрало чинності на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, ОСОБА_1 на підтвердження того, що у нього з ОСОБА_3 не виникало суперечок з приводу володіння та користування житловим будинком, не надано жодних доказів того, які б підтвердили факт його користування спірним будинком.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_3 просить рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення відповідає не в повному обсязі.

Так, матеріалами справи підтверджується та визнається учасниками справи, що 21 серпня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (до шлюбу - ОСОБА_10 ) уклали шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_5 (а.с. 9).

З копії договору купівлі-продажу від 04 квітня 1995 року встановлено, що ОСОБА_3 придбала житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 41-42).

Під час перебування у шлюбі, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина ОСОБА_5 (а.с. 138), а ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_5 (а.с. 138).

З відповіді Територіального сервісного центру № 2343 Головного сервісного центру МВС встановлено, що станом на 18 липня 2020 року автомобіль ВАЗ 21061, СЕДАН-В, червоно кольору, 1985 рік випуску, кузов НОМЕР_6 , реєстраційний державний номер НОМЕР_1 зареєстрований за власником ОСОБА_1 , постановка на облік 20.03.2003, підстава набуття права власності: реєстрація ТЗ Реєстрація ТЗ за договором купівлі-продажу (а.с. 85).

З копії свідоцтва Серії НОМЕР_7 вбачається, що 23 березня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 6).

З копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_8 встановлено також, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась третя дитина - ОСОБА_6 (а.с. 137).

З довідки Якимівської селищної ради Черноземського Старостинського округу від 07 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 за період з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року проживала сумісно з чоловіком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , мали сумісний бюджет та вели спільне господарство (а.с. 66).

З постанови про відмову у відкритті кримінального провадження від 10 липня 2012 року встановлено, що 09 липня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Якимівського РВ ГУМВД з заявою про те, що 03 липня 2012 року перебуваючи в приміщенні свого домоволодіння

АДРЕСА_1 , його колишня дружина ОСОБА_3 погрожувала йому фізичною розправою. За розглядом заяви, враховуючи відсутність в діях ОСОБА_3 ознак злочину, передбаченого ст. 296 КК України, оскільки конфлікт з колишнім чоловіком ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження відмовлено у відкритті кримінального провадження (а.с. 104, 105).

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 59-60).

З відповіді Територіального сервісного центру № 2343 Головного сервісного центру МВС встановлено, що станом на 18 липня 2020 року автомобіль ВАЗ 21099, СЕДАН-В, кузов НОМЕР_9 , сірого кольору д.н. НОМЕР_3 з 12 липня 2012 року по 29 липня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_1 , а з 26 липня 2014 року транспортний засіб було перереєстровано на нового власника (а.с. 85).

04 липня 2013 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_10 (а.с. 7).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 08 жовтня 2019 року (а.с. 8).

В матеріалах справи також міститься лист ОСОБА_3 , надісланий ОСОБА_1 , з якого вбачається, що 31 серпня 2019 року ОСОБА_3 , отримала заяву колишнього чоловіка про вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 . У листі ОСОБА_3 зазначає, що між сторонами ще у 2012 році вирішено питання поділу майна подружжя. ОСОБА_3 ще у 2012 році вказала що ОСОБА_1 не буде претендувати на будинок АДРЕСА_1 , у якому вона проживає з дітьми, та в свою чергу ОСОБА_3 зобов`язалась не претендувати на два транспортних засоби: автомобілі ВАЗ 21061, ВАЗ 21099, які були придбані подружжя спільно у шлюбі та за час сумісного проживання. У листі ОСОБА_3 також зазначає, що не перешкоджає ОСОБА_1 доступу до будинку та може надати йому житло (притулок) на добровільних засадах (а.с. 33).

Щодо вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

При цьому, колегією суддів також враховується, що ОСОБА_1 фактично не заперечується у письмових поясненнях факт їх сумісного з ОСОБА_3 проживання після розірвання шлюбу.

За таких обставин, враховуючи що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після розірвання шлюбу підтверджується доказами, рішення в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року судом першої інстанції ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Разом з тим, колегія суддів констатує порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині застосування СК України замість КпШС України, оскільки спірний будинок та автомобіль ВАЗ 21061 придбані до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому, вирішуючи спір в цій частині, необхідно було застосовувати положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року по справі № 454/223/16 (провадження № 61-37275св18).

При цьому, доводи ОСОБА_3 що посилання ОСОБА_1 при обґрунтуванні свого позову саме на вимоги СК України є підставою для відмови у задоволенні вимог, не приймаються колегією з огляду на наступне.

Так, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Колегія суддів Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Відповідно до статті 22 КпШС України (тут і далі - чинного на момент виникнення спірних правовідносин, а саме придбання подружжям спірного будинку та автомобілю ВАЗ 21061) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Також, щодо автомобіля ВАЗ 21099, СЕДАН-В, який придбаний ОСОБА_1 під час спільного проживання з ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

За матеріалами справи встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 24 березня 2006 року по 28 червня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому, з пояснень, які містяться в матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_1 фактично не заперечує факт придбання автомобіля ВАЗ 21099 під час спільного проживання з ОСОБА_3 після розірвання шлюбу. ОСОБА_1 заперечується саме факт придбання автомобіля за спільні кошти.

Разом з тим, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України), що не підлягає доказуванню, але може бути спростовано особою, яка не визнає цей факт.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18.

У силу частини другої статті 74 СК України ця презумпція поширюється на майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

За змістом статей 76 і 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, ОСОБА_1 не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що автомобіль ВАЗ 21099, СЕДАН-В є його особистою приватною власністю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що спірне майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ 21061, СЕДАН-В, червоно кольору, 1985 рік випуску, кузов НОМЕР_6 , реєстраційний державний номер НОМЕР_1 та автомобіль ВАЗ 21099, СЕДАН-В, кузов НОМЕР_9 , сірого кольору д.н. НОМЕР_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом установлено, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у червні 2020 року (а.с. 1), а з зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулася у липні 2020 року (а.с. 51).

При цьому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ майна у зв`язку із пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що не вбачається підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Суд виходив із того, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права ще у 2012 році, після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 , оскільки позивач забрав собі спірні автомобілі, а будинок залишився у власності відповідача за первісним позовом, внаслідок чого було порушено його права, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Проте посилання суду на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та Верховним Судом у постановах від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20) від 25 січня 2021 року у справі № 552/2425/19 (провадження № 61-23239св19).

При цьому, колегія суддів також не може погодитись із висновком суду, що про порушене майнове право ОСОБА_1 дізнався у 2012 році після припинення сторонами фактичних шлюбних стосунків. Не підтверджується матеріалами справи також висновок суду, що спір щодо поділу будинку між сторонами виник у 2012 році, оскільки позивач звертався до поліції.

Так, з копії постанови про відмову у відкритті кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Якимівського РВ ГУМВД України в Запорізькій області з приводу конфлікту, що виник між колишнім подружжям. Разом з тим, у постанові зазначено, що саме факт конфлікту не знайшов свого підтвердження, що було встановлено дільничним інспектором з пояснень особисто ОСОБА_3 , доньки подружжя ОСОБА_5 , сусідів (а.с. 105).

Таким чином, вищезазначеної постановою не встановлено факт наявності спору щодо поділу спільного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження досягнення подружжям взаємної згоди щодо поділу майна у 2012 році ОСОБА_3 не надано.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не брав участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг є безпідставними, оскільки це не є тими обставинами, з якими закон пов`язує порядок розділу майна подружжя.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин спливу строку позовної давності є помилковим.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку, що про своє порушене право щодо поділу спільного майна сторони дізналися саме у 2019 році, коли в них виник конфлікт.

Так, колегією суддів враховується, що за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційної скаргою на рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову.

Разом з тим, за приписами ч. 4 ст. 367 ЦПК України, встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Оскільки вбачається, що судом першої інстанції було помилково відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів з підстав пропуску строку позовної давності, з метою забезпечення ефективного засобу захисту порушених прав та реального вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі доводів апеляційної скарги та здійснити перегляд рішення суду в також і в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вже зазначалося, статтею 28 КпШС України передбачена рівність часток. Разом з тим, нормами зазначеної статті передбачена можливість відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Встановлено, що після припинення шлюбних відносин сторін, троє неповнолітніх дітей залишись проживати разом з ОСОБА_3 , а одна дитина й досі перебуває на її утриманні, при цьому ОСОБА_1 своєчасно не здійснює свій обов`язок щодо утримання дітей, про що свідчать розрахунки заборгованості зі сплати аліментів (а.с.43-44).

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відступити від начала рівності часток подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку, а інші 2/3 частини будинку залишити у власності ОСОБА_3 .

Щодо стягнення компенсації за автомобілі ВАЗ 21061, СЕДАН-В, червоно кольору, 1985 рік випуску, кузов НОМЕР_6 , реєстраційний державний номер НОМЕР_1 та ВАЗ 21099, СЕДАН-В, кузов НОМЕР_9 , сірого кольору д.н. НОМЕР_3 , один з яких було відчужено ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірних транспортних засобів, колегія суддів виходить з того, що розмір грошової компенсації за належну їй частку в майні, підлягає визначенню виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При цьому висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Так, ОСОБА_3 надано суду докази на підтвердження вартості транспортних засобів (а.с. 108-119), відповідно до яких вона дорівнює 138200 грн. Вказана обставина ОСОБА_1 не спростована. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 половини вартості транспортних засобів в порядку поділу майна подружжя у сумі 69100 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині вирішення спору щодо поділу майна подружжя, та ухвалення нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя, та задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільно придбаного майна подружжя. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року по цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільно придбаного майна подружжя - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності, набутими ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Інші 2/3 частини будинку залишити у власності ОСОБА_3 .

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільно придбаного майна подружжя - задовольнити.

Визнати автомобіль марки ВАЗ 21099, д/н НОМЕР_3 . № кузова НОМЕР_4 , 2000 року випуску, кольор сірий, спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію половини вартості транспортних засобів: ВАЗ 21061. 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . кузов № НОМЕР_2 . та марки ВАЗ 21099, д/н НОМЕР_3 . № кузова НОМЕР_4 , 2000 року випуску, в порядку поділу майна подружжя у сумі 69100 (шістдесят дев`ять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: