КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2176/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.І., Кирилюк Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Горьового Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року у складі судді Шкірай М.І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, у якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 пеню в розмірі 2 110 627 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 20 369 грн. 46 коп., індекс інфляції в розмірі 68 084 грн. 75 коп. та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 24 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 538 142 грн. 50 коп., що на момент укладення договору за курсом НБУ становило 25 000 доларів США. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань даного договору ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 іпотечний договір, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, 24 червня 2015 року ОСОБА_2 уклала з дружиною позичальника ОСОБА_3 договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась забезпечувати виконання договору позики в повному обсязі. В підтвердження укладеного договору поруки ОСОБА_3 власноручно написала розписку, відповідно до якої вона зобов`язалась відповідати перед ОСОБА_2 за виконання всіх зобов`язань, які виникли згідно з договором позики від 24 червня 2015 року.

Також зазначено, що в подальшому сторони уклали додаткові угоди до договору позики. Згідно з п.1 додаткової угоди від 24 лютого 2016 року сторони узгодили, що станом на 24 лютого 2016 року заборгованість становить 1 361 695грн., що за курсом НБУ становить 50000 доларів США. Також сторони погодили, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, 23 вересня 2016 року ОСОБА_2 змушена була звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , пеню в розмірі 2 110 627 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 20 369 грн. 46 коп., індекс інфляції в розмірі 68 084 грн. 75 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 8 500 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Горьовий В.В. в інтересах ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки позасудове врегулювання було завершено ОСОБА_2 днем внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію №29786958, то з саме з цієї дати право вимоги ОСОБА_2 до скаржника щодо основного зобов`язання - позики є недійсними.

Крім того, зазначено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогою про стягнення неустойки 10 липня 2017 року, а отже за вимогою про стягнення неустойки за період з 25 березня 2016 року по день припинення основного зобов`язання строк позовної давності минув, у зв`язку з чим, районний суд у своєму рішенні мав застосувати до вимог позивачки про стягнення неустойки позовну давність, передбачену п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, що мало б наслідком відмову в задоволенні відповідних позовних вимог, а також належним чином не доведено період прострочення виконання зобов`язання та стягнуто неустойку, яка перевищує суму позики майже у два рази.

Також скаржник посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з грубими порушеннями процесуального законодавства, й ухвали рішення у відсутність даних про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату і час судового розгляду справи.

Апеляційну скаргу на судове рішення ОСОБА_3 в установленому законом порядку не подано.

Відповідно до вимог ст.363 ЦПК України, учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Заяву про приєднання до апеляційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції. До заяви про приєднання до апеляційної скарги додаються документ про сплату судового збору та докази надсилання (направлення) копії заяви іншим учасникам справи.

У справі відсутні докази приєднання ОСОБА_3 до поданої по справі ОСОБА_1 апеляційної скарги.

Не уповноважено ОСОБА_3 в установленому законом порядку на оскарження рішення суду в її інтересах й ОСОБА_1 .

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, про день і час розгляду справи повідомлена належно, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у її відсутність.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Холоденко Г.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, 24 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого останній позичив у ОСОБА_2 538 142 грн. 50 коп., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 25000 доларів США (а.с.6-7 т. 1).

Того ж дня, ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язань даного договору, уклала з ОСОБА_1 іпотечний договір, відповідно до умов якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-15 т. 1).

Встановлено, що 24 червня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась забезпечувати виконання договору позики у повному обсязі й 12 серпня 2015року у договір поруки від 24 червня 2015року було внесено зміни (а.с. 21-22, 95 т. 1).

12 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до Договору позики від 24 серпня 2015 року, згідно з яким сторони домовилися викласти пункт 1 договору позики в наступній редакції: позичальник ОСОБА_1 позичив у позикодавця 1 068 577 грн. 50 коп., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 50 000 дол. США (а.с. 8 т. 1).

Згідно з п.1 додаткової угоди від 24 лютого 2016 року сторони узгодили, що станом на 24 лютого 2016 року заборгованість складає 50 000 дол. США, що за курсом НБУ становить 1 361 695грн. (а.с. 9 т. 1).

Крім того сторони погодили, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до 24 березня 2016 року, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також пеню, у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно статті 625 ЦК України ( п.2,4 договору).

Встановлено, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Каплун Ю.В. звернуто стягнення на предмет іпотеки й у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено інформацію про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивач (а.с.18 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних, районний суд виходив з підстав його доведеності.

Проте з такими висновками погодитися неможливо з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ст.526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії ( негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Так, за змістом ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окремим видом застави є іпотека (ст. 575 ЦК України).

Пунктом 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначена норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного зобов`язання, яке було забезпечено іпотечним договором.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Отже, положення ст.36 Закону «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

У разі завершення такого врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст.37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_2 як іпотекодержатель набула права власності на іпотечне майно у відповідності до умов іпотечного договору.

Відповідно до п. 4.3.3 іпотечного договору, іпотекодержатель у разі невиконання умов основного зобов`язання має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму позики, інші плати та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису. ( а.с.11 т. 1).

Згідно п. 1.3 іпотеченого договору іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця по поверненню іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановленні інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики (а.с.10 т.1).

Як убачається з матеріалів справи, а також з урахуванням пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, 22.09.2016року позивач, звертаючись до приватного нотаріуса з заявою про припинення обтяження та іпотеки, накладеною на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , встановив, що загальний розмір заборгованості за зобовязаннями ОСОБА_1 становить 3 115 082 грн. та складається з заборгованості за договором позики, у сумі 1 298 500 грн., що еквівалентно станом на 22.09.2016року 50 000дол. США., а також штрафу в сумі 1816 582грн. 60коп.

Відповідно до абз. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку», основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договором позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

З урахуванням того, що п.1.3 іпотечного договору передбачено забезпечення іпотекою і санкції за договором позики, то до основного зобов`язання згідно абз. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» входять і всі санкції за таким договором.

Отже, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, позивач реалізувала передбачене вимогами ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» , а також п.п.1.3, 4.3.3 іпотечного договору право в рахунок іпотечного майна задовольнити всі вимоги за договором позики, включивши заборгованість за основним зобов`язанням та неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсним.

За таких обставин, коли зобов`язання щодо повернення суми позики припинено у зв`язку з його виконанням, ОСОБА_2 22 вересня 2016року за наслідками позасудового врегулювання набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 , тому її вимоги до ОСОБА_1 щодо сплати нарахованих сум суперечать положенням п.п.1,3 4.3.3 іпотечного договору та є недійсними.

Окрім цього, поза увагою суду залишилося й наступне.

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 17 Правил надання послуг поштового зв`язкувід 05 березня 2009 року №270, внутрішні реєстровані поштові відправлення (крім прямих контейнерів), поштові перекази можуть прийматися для пересилання з рекомендованим повідомленням про їх вручення.

Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення.

Пунктом 106 цих Правил визначено, що на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Як убачається з матеріалів справи, судові повістки на ім`я ОСОБА_1 направлялися за знаходженням житлового приміщення - АДРЕСА_4 , власником якого є ОСОБА_2 .

Між тим, відповідно до матеріалів, ОСОБА_1 не проживає за указаною адресою й судові повістки на його ім`я поверталися без вручення з відміткою: за сплином терміну зберігання (а.с. 48, 74, 110, 147, 159, 226 т. 1).

Отже, у справі не міститься доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про день і час судового засідання від 12 травня 2020 року.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 та відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, районний суд припустився порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц.

Отже, рішення районного в частині задоволених вимог до ОСОБА_1 суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову у позові.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте в апеляційному порядку лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції у частині, що стосується прав та обов`язків осіб, якщо такі особи не оскаржують судове рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Враховуючи ту обставину, що справі відсутні належні повноваження ОСОБА_3 на подання ОСОБА_1 в її інтересах апеляційної скарги, колегія суддів визнає такими, що не ґрунтуються на положеннях процесуального права доводи поданої по справі апеляційної скарги про скасування судового рішення у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перегляду судового рішення у частині вимог, які заявлені до особи, яка у передбаченому законом порядку не оскаржує таке рішення.

За таких обставин, подана по справі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним по справі витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 12 750 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Горьового Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені по справі витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 12 750 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді: