ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/693/21 Справа № 193/1116/19 Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/1116/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року, яке ухвалене суддею Кащуком Д.А. у сел. Софіївка Дніпропетровської області о 14 годині 59 хвилин та повне судове рішення складено 17 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Заява мотивована тим, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Нидж, Азербайджанскої РСР. З 07 липня 1997 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: будинок АДРЕСА_1 , де постійно і проживає.

Зазначає, що він не набував громадянства Російської Федерації, у відповідності до законодавства Російської Федерації, має паспорт зразка СРСР.

З метою подальшого звернення до Міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України, просив суд встановити факт його постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Софіївський районний сектор ДМС про встановлення факту постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня 1991 року задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, зазначає, що заявником не надано жодного доказу, який би підтверджував факт проживання ОСОБА_1 на території України саме станом на 24.08.1991 року.

Крім того, доказами заявника є тільки покази свідків, а саме дружини, сина, племінника, брата заявника, які в свою чергу, викликають сумніви в їх достовірності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Попришка М.І., який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив її задовольнити, заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Ковша Д.В., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлені вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог та наявності правових підстав для встановлення у судовому порядку факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має паспорт громадянина Азербайджанської РСР (а.с.4).

Згідно довідки про реєстрацію місяця проживання особи, виданої виконавчим комітетом Софіївської селищної ради 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 07.07.1997 року (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шлюб зареєстрований у Азербайджанській РСР 08 грудня 1994 року (а.с. 6).

Згідно повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про встановлення батьківська від 09 листопада 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 67-70)

Згідно довідки Генерального консульства Російської Федерації в Харкові за №357 від 25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 громадянином Російської Федерації не являється (а.с.9).

Відповідно до листа завідувача Софіївського районного сектору Головного управління у Дніпропетровській області від 12 лютого 2019 року за №1259 ОСОБА_1 , згідно наявних обліків Софіївського РС ГУ ДМС у Дніпропетровській області, з 07 липня 1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по паспорту зразка СРСР серії НОМЕР_1 , виданий 20.04.1984 року Куткашенський РВВС Азербайджана, який на даний час не є дійсним та непридатний для використання (а.с. 11-12).

Згідно листа виконавчого комітета Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області від 08.10.2019 року, відповідно до господарської книги 1991-1995 року в с. Запорізьке за адресою АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_6 , 1911 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . На підставі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем майна померлої є ОСОБА_7 , що зареєстрована та проживає за даною адресою. Факту реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , виконавчим комітетом Софіївської селищної ради не встановлено (а.с. 45-50).

Відповідно до копії трудової книжки, ОСОБА_1 07 травня 1996 року прийнятий на роботу в КСП «Запорізьке» охоронцем (а.с. 85).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зі змінами, передбачено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України, станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи наведене, законом передбачено встановлення в судовому порядку юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на встановлення належності до громадянства України.

Відповідно до пункту 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 з 07 липня 1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по паспорту зразка СРСР серії НОМЕР_1 , виданий 20.04.1984 року Куткашенський РВВС Азербайджана, який на даний час не є дійсним та непридатний для використання, крім того, згідно копії трудової книжки дата прийняття заявника на роботу в КСП «Запорізьке» Софіївського району Дніпропетровської області 07 травня 1996 року, також шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований у Азербайджанській РСР 08 грудня 1994 року.

Колегія суддів, врахувавши вимоги нормативних актів щодо обов`язковості прописки та, оцінивши належним чином надані докази, дійшла висновку про те, що заявником беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України протягом 1987-1991 років.

Крім того, колегія суддів вважає, що покази свідків не можуть вважатись достатніми доказами на підтвердження постійного проживання заявником на території України. При цьому, колегія суддів бере до уваги, що предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини, крім того свідками є тільки родичі заявника, отже достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підлягає стягненню судовий збір за подання заінтересованою особою апеляційної скарги, в розмірі 576,30 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 за подання Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 576 ( п`ятсот сімдесят шість) гривень 30 (тридцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: