справа № 208/1562/21
№ провадження 2/208/1174/21
29 вересня 2021 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу,-
Позивач звернувся із завоюю до суду, в якій просить відшкодувати солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 26 906,35 грн. та понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 06.02.2019 року між Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-0180586, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням користування та розпорядження транспортним засобом «ВАЗ 2016», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
24.12.2019 року о 12-30 годині на перехресті пр-ту Аношкіна та вул. Медичної в м. Кам`янське, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2016», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2020 р. по справі № 208/180/20. Факт ДТП 24.12.2019 р. був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом № 1155522-1 від 19.02.2020 р., на підставі страхового акту було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату на користь потерпілої особи ОСОБА_4 у розмірі 26 960,35 грн. Страхувальником транспортного засобу «ВАЗ 2106» д.н.з НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , згідно діючого полісу № АР-0180586 від 06.02.2019 р. укладено з ПрАТ «СК «ВУСО».
Позивач вважає, що право регресної вимоги виникла у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 19.02.2020 р. внаслідок ДТП 24.12.2019 р. Таким чином просить суд стягнути з відповідачів суми страхового відшкодування, а саме 26 960,35 грн., витрат судового збору в розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 11 863,80 грн.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявні клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки суду невідома. Відзив на позов до суду не надав.
Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 06.02.2019 року між Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-0180586, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням користування та розпорядження транспортним засобом «ВАЗ 2016», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
24.12.2019 року о 12-30 годині на перехресті пр-ту Аношкіна та вул. Медичної в м. Кам`янське, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2016», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2020 р. по справі № 208/180/20, та притягнена до адміністративної відповідальності керуванням ОСОБА_2 .
Факт ДТП 24.12.2019 р. був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом № 1155522-1 від 19.02.2020 р., на підставі страхового акту було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату на користь потерпілої особи ОСОБА_4 у розмірі 26 960,35 грн. Страхувальником транспортного засобу «ВАЗ 2106» д.н.з НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , згідно діючого полісу № АР-0180586 від 06.02.2019 р. укладено з ПрАТ «СК «ВУСО».
Відповідно до підпункту «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
У відповідності до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно ч.2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконанням робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з положеннями ст.27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходять право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.
Відповідно до ст. 28, 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана:
з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;
з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;
з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;
з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди;
з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;
з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Так ч.1 ст. 1187 ЦК України, передбачено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується н загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст.1194 ЦК України Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор зобов`язаний і може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги.
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладеного обов`язок доведення відсутності вини у завданої школи, а позивач довів наявність шкоди та розмір.
Тому суд приходить до висновку, що відповідачами має бути відшкодовано в регресному порядку матеріальну шкоду понесену ПрАТ «СК «ВУСО» у зв`язку із виплатою страхового відшкодування, а тому, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.
Щодо питання відступлення права вимоги, 16.11.2020 р. між ПрАТ «СК ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір №16/11/2020 про відступлення права вимоги від 16.11.2020 р., відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договором страхування. Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-0180586 від 06.02.2019 р.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);
Стаття 514 ЦК передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідачів суми страхового відшкодування в розмірі 26 960,35 грн.
Крім того позивачем були понесені витрати на правничу (правову) допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.
Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.
Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано договір № 07 про надання правової допомоги від 08.09.2020 р. додаткова угода № 2 Акт приймання передачі правової допомоги до договору про надання правової допомоги № 7 від 08.09.2020 р. з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.
Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів в розмірі 19 119,70 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову ФОП ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 11 863,80 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати пов`язані зі сплатою судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 512, 514, 993, 1166, 1187, 1191, 1194, 1992 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 12, 13, 76, 83, 133,137, 141, 263, 264, 265,270, 280-282, ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу, задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 адреса: АДРЕСА_2 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 26 906 (двадцять шість тисяч дев`ятсот шість) грн.,35 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 адреса: АДРЕСА_3 -2 суму понесених судових витрат, які складається зі сплати судового збору 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. з кожного.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.
Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.