Ухвала

Іменем України

05 березня 2021 року

м. Київ

справа № 487/3004/18

провадження № 61-2276ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 листопада 2020 року

та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2021 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) (далі - Заводський ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса)) та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу

за договором позики від 01 квітня 2016 року в розмірі 5 781 564 грн,

з яких: сума позики - 4 084 559 грн; 3 % річних - 139 658 грн; інфляційне збільшення - 577 039 грн; сума винагороди за користування

позикою - 980 294 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 8 810 грн.

На виконанні Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (міста Одеса) знаходиться виконавчий лист, виданий 16 січня 2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва.

03 березня 2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 61435419.

04 березня 2020 року заявнику стало відомо, що виконавче провадження

№ 61435419 об`єднано зі зведеним виконавчим провадженням № 61177322 (далі - ЗВП), у якому заступником начальника Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (міста Одеса) винесені постанови про опис та арешт майна боржника і направлення на реалізацію арештованого майна: а саме: ј частки земельної ділянки з покращенням площею 0,0988 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,1 га та 0,05 га, які знаходяться за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, Чорноморська сільська рада.

27 та 29 квітня 2020 року не відбулись треті електронні торги

на вищезазначене майно. Заявник заявами від 29 квітня та від 07 травня 2020 року повідомив виконавчу службу про рішення залишити за собою нереалізоване майно за ціною третіх електронних торгів. Однак, Заводським ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) відмовлено передати майно ОСОБА_1 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса), яка полягає у невчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 61435419 з виконання виконавчого листа № 487/3004/18, виданого 16 січня 2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва, а саме: не переданні стягувачу ОСОБА_1 майна, а саме: ј частки земельної ділянки з покращенням площею 0,0988 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,1 га та 0,05 га, які знаходяться за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, Чорноморська сільська рада; зобов`язати Заводський ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) передати стягувачу ОСОБА_1 вищевказане майно.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2021 року ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 листопада

2020 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що державний виконавець діяв відповідно до вимог частини десятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», в межах наданих йому повноважень, а тому порушень законодавства, які б призвели до порушення прав та свобод заявника при здійсненні виконавчого провадження зі сторони виконавчої служби не встановлено, у зв`язку з чим скарга на бездіяльність державного виконавця, яка полягає у тому, що останній не передав стягувачу ОСОБА_1 майно, та про зобов`язання передати стягувачу майно задоволенню не підлягає.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на виконанні у Заводському ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) перебуває ЗВП № 61177322, до складу якого входять виконавчі провадження:

- ВП №61157904 з примусового виконання виконавчого листа

№ 487/5026/19, виданого 08 січня 2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 5 000 000 грн та витрат зі сплати судового збору - 4 802,50 грн;

- ВП № 61281875 з примусового виконання постанови № 61170236, виданої 13 лютого 2020 року Заводським ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса), про стягнення з ОСОБА_2 на користь Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) витрат виконавчого провадження у розмірі 1 566 грн;

- ВП № 61281942 з примусового виконання постанови № 61170236, виданої 14 лютого 2020 року Заводським ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 579 037,40 грн;

- ВП № 61435419 з примусового виконання виконавчого листа

№ 487/3004/18, виданого 16 січня 2020 року Заводським судом міста Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 01 квітня 2016 року в розмірі

5 781 564 грн та витрат зі сплати судового збору - 8 810 грн.

В ході здійснення ЗВП № 61177322 державним виконавцем здійснено опис та арешт майна боржника, а саме: ј частки земельної ділянки з покращенням площею 0,0988 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (24 лютого 2020 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника); земельних ділянок площею 0,1 га та 0,05 га, які знаходяться за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, Чорноморська сільська рада (25 лютого 2020 року винесено постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника); житлового будинку загальною площею 190,4 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (24 лютого 2020 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника).

26 та 27 лютого 2020 року державним виконавцем підготовлено заявки на реалізацію вищевказаного арештованого майна, належного боржнику ОСОБА_2 за ЗВП № 61177322.

Постановою державного виконавця від 29 квітня 2020 року ВП № 61157904 про стягнення коштів на користь ОСОБА_3 на підставі відповідної заяви ОСОБА_1 зупинено у зв`язку з тим, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 487/5026/19

ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

01 червня 2020 року постановою державного виконавця ВП № 61157904 поновлено у зв`язку з тим, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 травня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва

від 07 жовтня 2019 року закрито.

29 квітня 2020 року після надходження протоколу проведення електронних торгів від 27 квітня 2020 року державним виконавцем на адресу стягувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 направлені повідомлення про те, що за результатами третіх електронних торгів з реалізації ј частки земельної ділянки з поліпшенням площею 0,0988 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вказане майно не продано, у зв`язку з чим відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» запропоновано залишити нереалізоване майно за собою в рахунок погашення заборгованості та роз`яснено порядок передачі цього майна у разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно.

30 квітня та 07 травня 2020 року до Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) надійшли дві заяви ОСОБА_1 про залишення за собою нереалізованого майна.

06 травня 2020 року до Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) надійшла заява ОСОБА_3 про залишення за собою нереалізованого майна, а саме: ј частки земельної ділянки з поліпшенням площею 0,0988 га, яка знаходиться: за адресою: АДРЕСА_1 , у якій ОСОБА_3 , посилаючись на те, що на час звернення виконавче провадження щодо стягнення коштів на його користь зупинено, просив відкласти виконавчі дії у ЗВП

до вирішення Миколаївським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва

від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

12 травня 2020 року листом в. о. начальника Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) повідомлено ОСОБА_1 про те, що за результатами розгляду його заяв про залишення за собою нереалізованого майна, враховуючи вимоги частини десятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», порядок надходження виконавчих документів та того факту, що усі стягувачі ЗВП виявили бажання залишити за собою нереалізоване на торгах майно, станом на 12 травня 2020 року підстави для передачі саме йому нереалізованого майна боржника відсутні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових

осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Частинами шостою, десятою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної статтею 46 цього Закону (у разі наявності застави та/або іпотеки декількох стягувачів щодо такого майна - також з урахуванням відповідних норм Закону України «Про заставу» та/або Закону України «Про іпотеку»), а в межах однієї черги, визначеної статтею 46 цього Закону, - у порядку надходження виконавчих документів на виконання.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги.

Таким чином, задоволення вимог кредиторів одного боржника має здійснюватися відповідно черговості задоволення вимог стягувачів, встановленої статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим законодавець зобов`язує державного виконавця об`єднувати вимоги кількох кредиторів одного боржника у межах зведеного виконавчого провадження.

При цьому виконавчі дії щодо виконання судових рішень у межах зведеного виконавчого провадження повинні вчинятися державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року у справі № 352/1777/16 (провадження

№ 61-21759св18) та ухвалі Верховного Суду від 21 березня 2019 року

у справі № 661/857/17 (провадження № 61-750ск19).

Отже, вимоги стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3

у ЗВП № 61177322 відповідно до вимог статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підлягають задоволенню в п`яту чергу як одного,

так і іншого стягувача.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини десятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної статтею 46 цього Закону (у разі наявності застави та/або іпотеки декількох стягувачів щодо такого майна - також з урахуванням відповідних норм Закону України «Про заставу» та/або Закону України «Про іпотеку»), а в межах однієї черги, визначеної статтею 46 цього Закону, - у порядку надходження виконавчих документів на виконання.

Суди встановили, що 04 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного МРУ МЮ (місто Одеса) про прийняття до примусового виконання виконавчого листа

№ 487/5026/19, виданого 08 січня 2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_3 5 000 000 грн, надавши вказаний виконавчий документ до виконавчої служби, а 05 лютого 2020 року за даною заявою було відкрито виконавче провадження.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до виконавчої служби про прийняття до примусового виконання виконавчого листа

№ 487/3004/18, виданого 16 січня 2020 року Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 01 квітня 2016 року в розмірі 5 781 564 грн, надавши вказаний виконавчий документ до виконавчої служби, а 03 березня 2020 року за даною заявою було відкрито виконавче провадження.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на виконання першим надійшов виконавчий лист про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , та врахувавши, що нереалізоване на торгах майно правомірно не передано стягувачу ОСОБА_1 , суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частинами п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 листопада 2020 року

та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв