Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

представників позивача - Гіль Н.В., Решетнік Ю.І.,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

у с т а н о в и в :

10.12.2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якій позивач просить в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 16.11.2007 по кредиту та процентах у розмірі 274504,28 дол. США, з яких: 96666,64 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість 40000,32 дол. США, 119283,3 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом (відповідно до п. 1.2.9. кредитного договору та ст. 1048 ЦК України), 58554,34 дол. США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно п. 1.3.1 договору та ст. 625 ЦК України) звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №70243 за реєстр. №4458у, та належить ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за поточною ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також позивач просить стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір та фактично понесені судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 16.11.2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 з додатковою угодою №1 від l6.11.2007 року, на підставі якого позичальник отримав в банку кредит у розмірі 100000 дол. США, та зобов`язався повертати кредит щомісячно частками у розмірі та обсязі, вказаному додатку №l до кредитного договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 16.11.2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2 договору). За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів ОСОБА_3 зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,9% річних кожного місяця. Сторони домовилися, що у випадку настання обставин, передбачених пунктом «а» пункту 5.2 кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору. Листом від 22.02.2008 року №195846 банк повідомив ОСОБА_3 про застосування подвійної процентної ставки до простроченої суми кредиту з моменту виникнення прострочки. Згідно з п. 4.1. кредитного договору у випадку порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань банк має право вимагати від позичальника сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу починаючи з 32 календарного дня прострочення платежу. В забезпечення належного виконання своїх кредитних зобов`язань ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що між сторонами 16.11.2007 року був підписаний та нотаріально посвідчений договір іпотеки №70243 за реєстр. №4458у. В зв`язку із укладанням та нотаріальним посвідченням договору іпотеки на нерухоме приватним нотаріусом були накладені обтяження іпотекою та заборона відчуження до повного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором та внесені відповідні записи до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позичальник тривалий час не виковує свої зобов`язання щодо погашення кредиту, процентів, внаслідок чого за кредитним договором існує заборгованість, яка станом на 24.12.2020 року становить: 274504,28 дол. США, з яких: 96666,64 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість 40000,32 дол. США, 119283,30 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом (відповідно до п. 1.2.9 кредитного договору та ст. 1048 ЦК У країни), 58554,34 дол. США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до п. 1.3.1 договору та ст. 625 ЦК У країни). Розмір, дати та суми нарахування заборгованості по кредиту, процентам, а також розмір дати та суми погашення заборгованості, залишок заборгованості викладені у довідках розрахунках по кредиту, процентам, які сформовані шляхом витягу з електронних облікових систем банку та перенесені на паперові носії, та, як докази наявності заборгованості, надаються до позовної заяви. В зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.11.2020 вбачається, що вказана квартира була відчужена та згідно з Реєстром прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №958 від 22.11.2010 року. Запис про заборону на нерухоме майно, накладений на підставі договору іпотеки від 16.11.2007 року, 02.11.2010 року був вилучений з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року по справі №2-634/10. В подальшому вказане рішення було скасоване і наступною ухвалою суду справу передано за підсудністю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі №2-634/10 від 05.04.2012 року позовна заява ОСОБА_3 залишена без розгляду. У грудні 2019 року банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_4 , однак в подальшому суд закрив провадження у справі, у зв`язку зі смертю відповідача до моменту відкриття провадження по справі №2/755/20902/19. В ході розгляду справи, а саме з відзиву на позов, що був поданий ОСОБА_2 (дружиною померлого) та ОСОБА_1 (донькою померлого), стало відомо, що відповідач у справі ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після ознайомлення з матеріалами спадкової справи №107/2019 щодо майна померлого ОСОБА_4 стало відомо, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склали спільний заповіт від 24.02.2006 р. та на випадок їхньої смерті зробили розпорядження на все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їм на день смерті та на що за законом вони будуть мати право, в т.ч. належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 заповіли дочці - ОСОБА_1 . В обґрунтування позову позивач посилається на положення ст. 1243 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України та зазначає, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 шлюб зареєстрований 26.12.1964 року, отже на час набуття у власність кв. АДРЕСА_3 у 2010 році вказані особи перебували у шлюбі і таким чином відповідачці на праві спільної сумісної власності належить Ѕ частка вказаної квартири. Після смерті чоловіка ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем в силу спільного заповіту та успадковує частку у спільній сумісній власності, що належала померлому ОСОБА_4 . Будь-яка відмова від ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в матеріалах спадкової справи відсутня. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 629 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про іпотеку» позивач вказує, що іпотека виникає, у тому числі, на підставі договору, має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а взаємні права і обов`язки іпотекодавця і іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Таким чином, права банка, як іпотекодержателя, виникли на підставі договору іпотеки №70243, за реєстр. №4458у від 16.11.2007 року з моменту його нотаріально посвідчення - 16.11.2007 року. Жодна з підстав припинення іпотеки, що передбачена ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», не настала, іпотека по договору іпотеки №70243 від 16.11.2007 року не припинилася. Закон України «Про іпотеку» розрізняє поняття «реєстрація іпотеки» (обтяження) - полягає у реєстрації іпотеки, яка виникла на підставі договору, в Державному реєстрі іпотек, а на даний час - Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та правовідношення «іпотека» - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, який виникає на підставі договору іпотеки. Аналіз положень законодавства щодо підстав встановлення іпотеки (договір іпотеки), моменту виникнення іпотеки (з моменту нотаріального посвідчення договору іпотеки) та припинення іпотеки свідчить про те, що вказаний договір є дійсним з моменту його нотаріального посвідчення та створює відповідні права та обов`язки, а факт відсутності у Державному реєстрі речових прав реєстрації обтяжень іпотекою вказаного нерухомого майна не свідчить про припинення зобов`язальних відносин сторін, що ґрунтується на іпотечному договорі. Також позивач указує на положення ст. 204 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. За правовим висновком Верховного Суду України по справі №6-1685цс16 від 21.09.2016 року: «Відтак, суди не повинні розглядати зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки і ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном». Велика Палата Верховного Суду визначила, що скасування записів не впливає на дійсність іпотеки і факт дійсності може доводитись в загальному порядку. Так, у постанові від 28.05.2018р. по справі №910/73/17 Велика Палата Верховного Суду вказала: «7.18. Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". 7.19 Отже, внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді. 7.20 Відтак, за змістом з`ясованих судами обставин справи іпотека виникла щодо спірного майна, була зареєстрована належним чином, а належні та допустимі докази того, що ця іпотека була припинена за визначених законодавством підстав на час укладення Компанією договорів щодо спірного майна, відсутні». Також Верховним Судом надано оцінку подібним обставинам, коли відчуження іпотечного майна було здійснено після ухвалення судом рішення про визнання іпотеки недійсною, та згодом таке рішення було скасоване. Так, у постанові від 03.02.2016 року по справі №6-2026ц 15 Верховний Суд України зазначив наступне: «у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який було виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Установивши факт переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідачів та збереження обтяження майна іпотекою за іпотечним договором. При цьому суди врахували, що дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірних квартир під час зняття за судовим рішенням обтяження та право власності нових набувачів кредитором не оспорюються, а порушується питання про застосування механізму реалізації його переважного права на іпотечне майно, передбаченого нормами статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку». Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку із скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишаються чинними з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 23.01.2018 року по справі №203/2612/13-ц. Таким чином, договір іпотеки №70243 від 16.11.2007 року є дійсним з моменту його нотаріального посвідчення - 16.11.2007 року за реєстр. №4458у та відповідно кв. АДРЕСА_3 є предметом іпотеки банку. Посилаючись на положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та п. 6.8. договору іпотеки позивач зазначає, що ОСОБА_2 є власницею квартири та набула статусу іпотекодавця і є належним відповідачем по справі, а банк з метою погашення заборгованості за кредитним договором має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Нормативне обґрунтування позовних вимог також мотивоване положеннями ст.ст. 525, 526, 530, 589, 590, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України і крім того, згідно п. 1.5. додаткової угоди №1 від 16.11.2007 року до кредитного договору передбачено, що на прострочену суму основного боргу нараховуються підвищені проценти в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки, тому з урахуванням вказаних умов кредитного договору та положень ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти у подвійному розмірі. Всупереч умов кредитного договору позичальник не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Зобов`язання позичальника ОСОБА_3 по кредитному договору, що забезпечуються договором іпотеки, не виконані у встановлений строк. Посилаючись на положення ст.ст. 1, 7, 11, 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», п.п. 1.2, 2.1.1., 4.1., 4.2. договору іпотеки позивач зазначає, що відповідно до договору іпотеки іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором і з метою погашення заборгованості по кредитному договору банк має право звернутися за захистом своїх прав до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач також вказує, що вимоги банку узгоджуються з положеннями ст.ст. 1216, 1282, 1296, 1297 ЦК України та правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №645/3265/13-ц і в позиції Верховного Суду України викладеній у п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Ухвалою суду від 15.12.2020 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

27.01.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік відповідачки - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на кв. АДРЕСА_3 . 24.02.2006 року ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 склали спільний заповіт подружжя на користь ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 . 07.02.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 і ІНФОРМАЦІЯ_2 було заведено спадкову справу щодо майна померлого, а також накладено заборону на відчуження зазначеного у заповіті майна. Таким чином, ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом має право набути право приватної власності на кв. АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 , який не був стороною договору іпотеки, набув право власності на кв. АДРЕСА_3 06.12.2010 року. Відповідачка вказує, що померлий ОСОБА_4 , так само як і сама відповідачка не отримували від банку письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання ОСОБА_3 та/або умов іпотечного договору. На думку відповідача, матеріали позовної заяви не свідчать про те, що у ОСОБА_4 та у самої відповідачки, у встановленому законом порядку виникли якісь цивільні обов`язки перед банком.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1

29.03.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_1 на позовну заяву зі змісту яких вбачається, що третя особа вважає позов таким, що не підлягає до задоволення посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 і 07.02.2019 року подала заяву про прийняття спадщини у зв`язку із чим заведена спадкова справа №107/2019 та нотаріусом накладено забору відчуження вказаного у заповіті майна. Таким чином, третя особа є спадкоємцем померлого і має право набути у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 . Померлий ОСОБА_4 набув квартиру у власність 22.11.2010 року і стороною договору іпотеки не був. Обтяжень на квартиру на момент укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу не було, отже батьком третьої особи квартиру було придбано у законний спосіб. Крім того, ні відповідачка, ні померлий ОСОБА_4 не отримувала від банку письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання ОСОБА_3 та/або умов іпотечного договору. У продовж майже 10 років з дня набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру, банк ніяких претензій та звернень до ОСОБА_4 та/або ОСОБА_2 щодо цієї квартири не пред`являв. Також третя особа посилається на те, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року у справі №2-643/10 набрало законної сили.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року частково задоволено клопотання представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року клопотання представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1 про витребування доказів повернуте без розгляду.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року частково задоволено клопотання представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 03.11.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1 про закриття провадження у справі.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просять позов задовольнити і додатково пояснили суду, що за укладеним з ОСОБА_3 кредитним договором позичальник отримав грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США. У забезпечення виконання кредитного зобов`язання, з позичальником був укладений договір іпотеки щодо належної йому на праві власності квартири. Позичальник своїх зобов`язань по поверненню коштів не виконував і тому утворилась заборгованість. В подальшому банк дізнався, що позичальник відчужив квартиру влучивши запис про іпотеку з державного реєстру на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області. В подальшому це рішення було скасоване, а позов взагалі залишений без розгляду. Банк звертався із позовом до ОСОБА_4 , але виявилось, що він помер та за життя разом зі своєю дружиною склали спільний заповіт подружжя на користь ОСОБА_1 . Також представники вказували, що факт виключення запису про обтяження майна іпотекою не впливає на дійсність договору іпотеки.

Представник відповідача та третьої особи у справі ОСОБА_1 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимого по суті є вимогами до спадкоємця, а не до іпотекодавця. При цьому, спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , яка у встановлений законом термін звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Оскільки зі смертю іпотекодавця зобов`язання перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців іпотекодавця, а також порядок задоволення цих вимог регламентується ст.ст. 1281, 1282 ЦК України. Представник посилаючись на положення ст.ст. 267, 1281 ЦК України зазначає, що сплив строків указаних в ст. 1281 ЦК України позбавляє кредитора права вимоги, а сплив строків позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо про застосування наслідків спливу строку позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Позиція банку про можливість пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємця, які витікають із зобов`язань, забезпечених іпотекою, в будь-який строк, є помилковою. При цьому, з матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач до нотаріуса, з відповідною претензією у встановленому порядку не звертався. Пред`явленню позову про звернення стягнення на майно, одержане спадкоємцем в натурі, має передувати пред`явлення кредиторської вимоги до спадкоємця та відмова останнього задовольнити таку вимогу. Позивач до відповідача з кредиторською вимогою не звертався і вперше заявив вимогу до відповідача подавши цей позов 27.11.2020 року. Також представник вказує, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості до спадкоємців боржника, суду для правильного вирішення справи необхідно встановити, зокрема, дійсний розмір вимоги кредитора, перевірити розрахунок заборгованості.

Третя особа у справі ОСОБА_1 в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову та погоджується з позицією свого представника.

Третя особа ОСОБА_3 та/або його представник в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 100000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,9% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 16.11.2037 року (Т. 1, а.с. 16-22).

16.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0, якою, зокрема, пункт 5.2. доповнено новим абзацом наступного змісту: у випадку настання обставин передбачених підпунктами «а», «б» підпункту 5.2. договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1. Договору (Т. 1, а.с. 23).

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту, 16.11.2007 року між кредитодавцем та позичальником був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки №70243, предметом якого стала кв. АДРЕСА_3 , що належала позичальнику на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2007 року. (Т. 1, а.с. 26-27).

Згідно ст. 546 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договорів кредиту та іпотеки) , виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст.ст. 574, 575 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 585 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договорів кредиту та іпотеки), право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно наявної в матеріалах справи копії листа банку до позичальника від 22.02.2008 року, банк повідомив позичальника, що у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти, а саме в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. (Т. 1, а.с. 24-25).

За змістом довідок-розрахунків заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №0 від 16.11.2007 року станом на 24.11.2020 року заборгованість становить: 96666,64 дол. США - заборгованість за кредитом; 119283,30 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 58554,34 дол. США - заборгованість по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (Т. 1, а.с. 39-51).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2010 року у справі №2-608/2010р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2010 року, задоволений позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на користь банку заборгованість в сумі 849523,22 грн. та судові витрати в сумі 1820,00 грн. (Т. 2, а.с. 193а-193в).

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість за договором споживчого кредиту №0 від 16.11.2007 року, яка станом на 25.08.2009 року склала: 96666,64 дол. США (767533,00 грн.) - заборгованість по кредиту; 9553,77 дол. США (75856,93 грн.) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 161,22 дол. США (1280,10 грн.) - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 611,22 дол. США (4853,07 грн.) - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Згідно витребуваної від Деснянського районного суду м. Києва копії матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2010 року, зокрема, був визнаний недійсним договір іпотеки №70243 від 16.11.2007 року, реєстр. №4458у, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , припинено взаємні права та обов`язки сторін за цим договором, зобов`язано органи нотаріату: зняти заборону відчуження об`єкту нерухомого майна, яка накладена 16.11.2007 року, реєстр. №4459у, у зв`язку із посвідченням договору іпотеки №70243 від 16.11.2007 року; внести до єдиного реєстру відчуження нерухомого майна відомості про зняття заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна шляхом вилучення запису №606280 з контрольною сумою 50Е0Е1В7ГД про заборону відчуження, виключено запис з реєстру іпотек №6046417 з контрольною сумою 2847Г3ЕДВ9 про обтяження нерухомого майна іпотекою (Т. 2, а.с. 47-52).

На виконання вказаного рішення суду, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 02.11.2010 року вилучено заборону в Єдиному реєстрі заборон та виключено запис з Державного реєстру іпотек з нерухомого майна, у тому числі, кв. АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 (Т. 2, а.с. 55-58).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.02.2011 року задоволено заяву ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд вказаного вище рішення суду від 27.05.2010 року за нововиявленими обставинами, відповідне рішення скасоване та справу призначено до судового розгляду (Т. 2, а.с. 62-63, 71).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.04.2011 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк» передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва (Т. 2, з.б.а.с. 88).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2011 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди передано на розгляд Фастівського міськрайонного суду Київської області (Т. 2, а.с. 96).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2011 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди передано на розгляд Деснянського районного суду м. Києва (Т. 2, а.с. 101).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2012 року позовну заяву ОСОБА_3 до АКІБ «УкрСиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними, відшкодування збитків та моральної шкоди залишено без розгляду (Т. 2, а.с. 126).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2010 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) був укладений нотаріально посвідчений договір №958 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 та згідно витягу про державну реєстрацію прав, право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру зареєстроване 06.12.2010 року (Т. 2, а.с. 180-181).

З матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 вбачається, що із відповідачкою померлий уклав шлюб 26.12.1964 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (Т. 2, а.с. 164).

Статтями 60, 70 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.ст. 355, 368, 370, 372 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 2, а.с. 155).

За життя, а саме 24.02.2006 року, ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 склали заповіт подружжя згідно якого на випадок своєї смерті зробили таке розпорядження: «все наше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати нам на день нашої смерті та на що за законом ми будемо мати право в т.ч. належну нам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , заповідаємо дочці - ОСОБА_1 » (Т. 2, а.с. 160).

Згідно ст. 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

07.02.2019 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_4 , до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 (Т. 2, а.с. 154).

Родинні відносини між ОСОБА_1 , як донькою, та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , як її батьками, підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу у зв`язку із чим прізвище « ОСОБА_2 » змінене на « ОСОБА_2 » (Т. 2, а.с. 167-168).

За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, 07.02.2019 року державним нотаріусом зареєстровано обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно - кв. АДРЕСА_3 на підставі заповіту подружжя №1-477 від 24.02.2006 року, обтяжено майно/права ОСОБА_2 (Т. 2, а.с 183).

Із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 28.01.2019 року №36811248 вбачається, що станом на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 (Т. 2, а.с. 159).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.11.2020 року щодо об`єкта нерухомого майна - кв. АДРЕСА_3 :

Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень:

- 02.06.2020 року за номером запису про обтяження 36714721 здійснено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі постанови приватного виконавця Крайчинського С.С. про арешт майна боржника №62231277 від 02.06.2020 року. Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_4 . Предмет обтяження: кв. АДРЕСА_3 ;

- 07.02.2019 року за номером запису про обтяження 30182029 здійснено державну реєстрацію обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі заповіту подружжя №1-477 від 24.02.2006. Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_2 . Об`єкт нерухомого майна: кв. АДРЕСА_3 ;

Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_3 06.12.2010 року зареєстрована в одній цілій на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №958 від 22.11.2010 року (Т. 1, а.с. 28-29).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2020 року у справі №755/20902/19 закрите провадження у справі за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У вказаній ухвалі зазначено, що позивач із відповідним позовом звернувся до суду 26.12.2019 року і 02.01.2020 року у справі було відкрите провадження. При цьому в ході судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1, а.с. 38).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно; вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна; нижчий пріоритет - пріоритет, встановлений пізніше пріоритету будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна.

За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору іпотеки), іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду . Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва.

Поряд із цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 суд касаційної інстанції виклав наступні правові позиції:

« - 7.21. З огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

- 7.22. Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Стосовно питання добросовісності набуття нерухомого майна, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі №922/3537/17 вказано: «37. Водночас відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 38. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 39. Суди не встановили, що заборона відчуження нежитлового приміщення, накладена судом в іншій справі № 643/9474/17 ухвалою від 24 липня 2017 року, була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як і не встановили, що ПП «Фудстар» знало чи мало знати про заборону відчуження. Тому така заборона не може бути протиставлена цьому підприємству, адже його недобросовісність як набувача спірного майна не доведена. Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України), то вона презюмується.

Отже, фактично за змістом пункту 6 частини першої статті 3 та частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

У суду відсутні будь-які підстави для наявності сумніву про те, що померлий ОСОБА_9 набуваючи у власність кв. АДРЕСА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.11.2010 року та/або його дружина (відповідачка по справі), як співвласниця у спільному сумісному майні, могли діяти недобросовісно, адже майно придбане за відплатним договором за ціною 445200,00 грн. (еквівалент 56000,00 дол. США), розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, будь-яких родинних відносин або дружніх стосунків між продавцем та покупцем судом не встановлено, а квартира була відчужена під час відсутності в державному реєстрі даних про іпотеку квартири і відповідно подружжя добросовісно покладалось на ці відомості, тобто не знало та не мало знати про існування обтяження майна іпотекою, і набуло право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Крім того, про добросовісність набуття свідчить і той факт, що після купівлі квартири у 2010 році та до своєї смерті у 2018 році, тобто протягом восьми років, ОСОБА_4 не здійснив подальшого відчуження квартири, хоча не був позбавлений такої можливості при відсутності в державному реєстрі даних про іпотеку, запис про яку банк, діючу на власний розсуд, не поновив після скасування рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Безпідставне втручання держави у право власності є порушенням указаних норм.

Ураховуючи встановлені судом обставини, зокрема набуття квартири за договором купівлі-продажу після виключення з державного реєстру даних про іпотеку, презумпцію добросовісності набуття, положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, у якій фактично конкретизовані питання переходу права власності на майно під час відсутності відомостей про іпотеку в державному реєстрі та добросовісності набуття і наслідки встановлення судом таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові.

Слід відмітити, що як вбачається з матеріалів справи, в період коли на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області з державного реєстру іпотек були виключені відомості про іпотеку квартири, запис про яку поновлений не був, 02.06.2020 року приватним виконавцем у ВП 62231277 був накладений арешт на квартиру, правову природу виникнення якого позивач суду не довів. В подальшому ж приватним нотаріусом щодо квартири встановлено заборону в межах дій по укладеному спільному заповіту подружжя у зв`язку зі смертю одного з подружжя.

Приймаючи рішення про відмову у позові суд також вважає, що позивачем не доведено дійсний розмір заборгованості позичальника за договором споживчого кредиту.

Зміст наявного в матеріалах справи рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2010 року свідчить про те, що позивач достроково стягнув увесь виданий позичальнику кредит та виниклу по ньому заборгованість.

При цьому, із поданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що розмір процентів за користування кредитом банк продовжив нараховувати і після ухвалення вказаного рішення до дати звернення до суду із цим позовом, тобто протягом десяти років та зазначає, що заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 24.12.2020 року становить 119283,30 доларів США.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 суд касаційної інстанції зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Пред`явивши до позичальника позов про стягнення заборгованості за кредитом та стягнувши його за рішенням суду, банк в подальшому позбавлений права нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а права позивача у даному випадку можуть бути захищені шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Вбачається, що позивачем у розрахунок заборгованості включено 58554,34 дол. США із зазначенням, що це заборгованість по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін відповідно до п. 1.3.1. та ст. 625 ЦК України.

Поряд із цим, вивчивши положення п. 1.3.1. кредитного договору та п. 1.5. додаткової угоди до договору, суд вважає, що в даному випадку банк штучно намагається вказати, що ці умови кредитування стосуються положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п. 1.3.1. договору кредиту, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовуються розмір процентної ставки діючий за цим договором в попередньому місяці.

Згідно п. 5.2. кредитного договору, відповідно до законодавства України, зокрема, ст. 651 ЦК України, сторони погодили, що банк згідно умов пункту 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього договору та умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором); та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема своєчасного погашення заборгованості та виконання інших зобов`язань позичальника за цим договором).

У пункті 1.5. додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту вказано: «п. 5.2. доповнити новим абзацом наступного змісту: У випадку настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2. Договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1. договору».

При цьому, питання відповідальності сторін, зокрема позичальника, за порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, врегульовані розділом 4 договору про надання споживчого кредиту у вигляді встановлення пені, штрафу та неустойки.

Аналіз наведених положень умов укладеного між банком та ОСОБА_3 договору кредиту, вказує на наявність погоджених сторонами умов змін у формуванні процентної ставки за користування кредитними коштами, розмір якої не має відношення до положень ст. 625 ЦК України, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, позивачем безпідставно здійснене нарахування відсотків за користування кредитом після прийняття рішення суду про дострокове стягнення кредитних коштів та не доведено дійсного розрахунку сум у відповідності до положень ст. 625 ЦК України.

Стосовно наявного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 849523,22 грн. суд дійшов висновку, що сама по собі наявність цього рішення не вказує, що станом на час розгляду цього спору розмір відповідної заборгованості не змінився шляхом його повного або часткового виконання боржником.

Вбачається, що рішення про стягнення заборгованості ухвалене більш ніж за десять років до звернення банку із цим позовом до суду і при цьому, відсутні будь-які достеменні підтвердження того, що протягом десяти років це рішення не виконане боржниками повністю або частково.

Поряд із цим, ознайомившись із даними Автоматизованої системи виконавчого провадження судом встановлено, що 20.05.2016 року було відкрите виконавче провадження №51141686, яке значиться завершеним і за яким стягувачем був позивач, а боржником ОСОБА_3 . Крім того, 13.01.2021 року відкрите виконавче провадження №64124852, за яким стягувачем є позивач, а боржником ОСОБА_3 .

Позивач на підтвердження дійсності суми розрахунку заборгованості надав довідки-розрахунки заборгованості та вказує, що вони є витягом з електронних облікових систем банку.

У п. 3.4.1. договору про надання споживчого кредиту вказано, що позичальник зобов`язується використовувати кредит на зазначені в цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а саме на рахунок № НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк».

На переконання суду, належним підтвердженням розміру існуючої заборгованості має бути банківська виписка по вказаному рахунку, натомість надані позивачем довідки-розрахунки є оригінальними, про що свідчить підпис представника банку на них та такий підпис вказує на те, що ці довідки розрахунки здійснені представником банку - адвокатом Останковою В.О., і ці довідки не містять жодних реквізитів для їх ідентифікації як таких, що сформовані у вигляді витягу з електронних облікових систем банку, на чому наголошує позивач.

Відтак, надані стороною позивача довідки-розрахунки заборгованості не є достатніми та належними доказами існування заборгованості та її розміру.

Ураховуючи вказане вище, суд дійшов висновку, що окрім зазначених обставин, які приводять до необхідності відмови у позові, позивачем також не доведено дійсного розміру заборгованості щодо якої наявне прохання про звернення стягнення на нерухоме майно.

Стосовно посилань сторони відповідача та третьої особи ОСОБА_1 , які на їх думку є підставою для відмови у задоволенні позову, суд приймає їх до уваги, але вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено саме з підстав викладених у цьому рішенні судом, адже правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. А третя особа у справі ОСОБА_1 у відповідності до положень ч. 2 ст. 1243 ЦК України, набуде право на спадкування за заповітом після смерті одного з подружжя, який пережив іншого.

Суд, не вбачає підстав для надання оцінки посиланням представника відповідача та третьої особи у справі ОСОБА_1 на положення ст. 267 ЦК України, оскільки такі посилання не є чітко сформульованими, тим більше, що суд дійшов висновку про необхідність відмову у задоволенні позову по суті, що виключає застосування норм ст. 267 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 3, 12, 316, 317, 319, 321, 355, 368, 370, 372, 526, 530, 546, 574, 575, 585, 625, 1048, 1050, 1054, 1243 ЦК України, Законами України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 28.12.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ).

Суддя -