ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 643/15331/20

провадження № 22-ц/818/5566/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року, ухвалене суддею Крівцовим Д.А.,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.03.2005 року відповідач взяв у ОСОБА_3 в позику грошові кошти в розмірі 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2005 року та 150,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.08.2005 року. На підставі договору про відступлення права вимоги від 29.06.2006 року ОСОБА_3 відступив свої права кредитора у вказаному зобов`язанні позивачу - ОСОБА_1 . Оскільки, відповідач зобов`язання щодо повернення позики не виконав, позивач звернувся до суду з позовом. В ході розгляду справи сторони уклали мирову угоду, визнану ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.11.2008 року, згідно умов якої відповідач зобов`язався сплатити заборгованість протягом 2009 року. Відповідачем було частково виконано умови мирової угоди. Залишок заборгованості в розмірі 3 423,42 грн. відповідач позивачу не повернув. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з позовом. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.02.2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто інфляційні втрати в розмірі 674,02 грн. та 3 % річних в розмірі 359,41 грн., всього 1033,43 грн. Виконавчі листи були подані до органів державної виконавчої служби, проте заборгованість не була сплачена. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за період з січня 2013 по лютий 2017 в сумі 4 278,30 грн., 3 % річних 517,86 грн., проценти від суми позики за період з 01.12.2008 року по 01.03.2017 року в сумі 3 385,66 грн., моральну шкоду в сумі 7 051,28 грн. та судові витрати в розмірі 50,00 грн. Виконавчий лист був пред`явлений до виконання, однак заборгованість не була сплачена. Сума заборгованості відповідача станом на 01.03.2017 року складає 15 283,10 грн.

У зв`язку із чим просив стягнути з відповідача суму інфляційного збільшення боргу за період з 01.03.2017 року по 31.01.2020 року в розмірі 4 200,18 грн., 3 % річних від суми боргу за весь час прострочення в розмірі 1 375,47 грн., проценти від суми боргу за період з 01.03.2017 року по 29.02.2020 року в розмірі 7 111,98 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 5 135,12 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в частині позовних вимог судом першої інстанції в рішенні зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Між тим, грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн. є не сумою позики, а мають іншу правову природу. Вказані грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн. складаються з інфляційних втрат, процентів за користування грошовими коштами, судових витрат та суми, стягнутої в якості відшкодування моральної шкоди. Вважає, що даний висновок суду є помилковим та не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Крім того, судом першої інстанції в рішенні зазначено, що індекс інфляції за період з 01.03.2017 року по 29.02.2020 року складає 24,6 %. Відповідно, інфляційні втрати від знецінення національної валюти, в якій виражене грошове зобов`язання, складають 3 759,64 грн. (15283,10 грн. * 24,6 %). Даний розрахунок не відповідає вимогам закону. В дійсності індекс інфляції за період з 01.03.2017 року по 31.01.2020 року складає 127,4 %, а інфляційне збільшення суми боргу за цей період складає 4 200,18 грн., що підтверджується Рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі ВСУ № 62-97р від 03.04.1997 року. Дані Рекомендації не були враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення тому, судом було зменшено суму індексу інфляції за період з 01.03.2017 року по 31.01.2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних. Оскільки, строк договору позики сплив та грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн. є не сумою позики, а мають іншу правову природу, суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування зазначеними грошовими коштами на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що Згідно заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 року, стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за період з січня 2013 року по лютий 2017 року в сумі 4 278,30 грн., 3 % річних за період з 26.12.2012 року по 01.03.2017 року в сумі 517,86 грн., проценти від суми позики за період з 01.12.2008 року по 01.03.2017 року в сумі 3 385,66 грн., моральну шкоду в сумі 7 051,28 грн. та судові витрати в розмірі 50,00 грн. Всього згідно вказаного вище рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справии та листа Московського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 25.02.2020 року, рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 рок не виконано, заборгованість не сплачена.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних.

Однак, колегія суддів не погоджується із сумою інфляційних втрат, визначеною для стягнення судом першої інстанції.

Відповідно до вимог листа ВСУ № 62-97р від 03.04.1997 року про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ вбачається, що індекс інфляції за період з 01.03.2017 року по 31.01.2020 року складає 127,4 %, а інфляційне збільшення суми боргу за цей період складає 4 187,57 грн. (15 283,10*127,4% -15283,10).

Отже, стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає 5 563,05 грн., яка складається з : індексу інфляції від суми боргу в розмірі 4 187,57 грн. та 3% річних від невиконаного грошового зобов`язання за період з 01.03.2017 року по 29.02.2020 року в розмірі 1375,48 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 7 111,98 грн. процентів від суми боргу за період з 01.03.2017 року по 29.02.2020 року у відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено в задоволенні даних позовних вимог , виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 року, стягнуті грошові кошти в розмірі 15283,10 грн. не є сумою позики. Вказані грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн. складаються з інфляційних втрат, процентів за користування грошовими коштами, судових витрат та суми, стягнутої в якості відшкодування моральної шкоди.

Висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених в п. 91, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що строк договору позики сплив та грошові кошти в розмірі 15 283,10 грн. є не сумою позики, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування зазначеними грошовими коштами на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутих інфляційних втрат на суму не погашеної заборгованості .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки, при поданні позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи то, такі судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню в дохід держави з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 травня 2021 року - змінити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в розмірі 5 563,05 грн. (п`ять тисяч п`ятсот шістдесят три гривні п`ять копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,20 грн. (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова