Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 347/2223/17

провадження № 61-5988св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Гордія В. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 31 травня 2002 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано 16 травня 2017 року, в якому у сторін народилося четверо дітей.

Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Домовленості щодо поділу спірного будинку між сторонами не досягнуто.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного будинку.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що житловий будинок, хоча і був придбаний під час шлюбу сторін, однак за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, а тому вважала, що будинок є її особистою приватною власністю.

Також вказувала на те, що під час шлюбу сторін придбані транспортні засоби: автомобіль «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю 180 000,00 грн та автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , орієнтовною вартістю 234 000,00 грн.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просилазбільшити належну їй частку вказаного майна до 2/3 вартості, що в грошовому еквіваленті складає 270 000,00 грн, та виділити їй автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, орієнтовною вартістю 234 000,00 грн і стягнути з ОСОБА_1 на її користь різницю (компенсацію), що в грошовому виразі становить 36 000,00 грн, а ОСОБА_1 виділити автомобіль «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, орієнтовною вартістю 180 000,00 грн.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частини вказаного будинковолодіння.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зважаючи на час укладення договору купівлі-продажу та придбання ОСОБА_2 спірного будинковолодіння, а також на зазначену вартість цього майна, дійшов висновку про те, що приблизно 2/3 його частини придбано ОСОБА_2 саме за кошти, отримані від продажу її спадкового будинку, а тому 2/3 частини спірного будинку є особистою власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає, а спільною сумісною власністю сторін є 1/3 частини цього будинку, відповідно ОСОБА_2 належить 5/6 частини спірного будинку, а ОСОБА_1 - 1/6 частини.

При поділі спірних транспортних засобів суд першої інстанції виходив із того, що автомобілі придбані під час шлюбу сторін, один з яких відчужений ОСОБА_1 під час шлюбу без згоди подружжя та не в інтересах сім`ї, а інший - після розірвання шлюбу, а тому, зважаючи на те, що ОСОБА_2 не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації за вказане майно, вважав за доцільне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 509,50 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортного засобу «Volkswagen Transporter Т4», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, встановивши, що автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, знято з обліку 28 березня 2017 року, тобто під час шлюбу сторін, помилково включив його до складу майна, яке підлягає поділу між сторонами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти від продажу вказаного автомобіля не були використані в інтересах сім`ї.

Оскільки автомобіль «Volkswagen Transporter Т4» відчужений ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та без згоди ОСОБА_2 , то апеляційний суд дійшов висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1/2 частини вартості цього автомобіля.

При цьому апеляційний суд, врахувавши недоведеність недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та сплату ним аліментів на утримання дітей, не знайшов достатніх підстав для відступу від рівності часток подружжя у цьому майні.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині поділу спірного будинку.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У березні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити її зустрічний позов.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірний будинок придбаний за її особисті кошти лише частково, не врахували, що цей будинок придбаний нею за її особисті кошти в цілому.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні її вимог про стягнення з ОСОБА_1 вартості 1/2 частини автомобіля «Volkswagen Caddy», не врахував, що вказаний автомобіль, хоча і був відчужений під час шлюбу сторін, але не в інтересах сім`ї

Також апеляційний суд не врахував, що наявні всі підстави для відступу від засад рівності сторін, а саме, проживання з нею чотирьох дітей та мінімальний розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_1 .

У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірний будинок придбаний частково за особисті кошти ОСОБА_2 .

Суди не врахували, що ОСОБА_2 не довела, що кошти від продажу її спадкового будинку вона використала саме для придбання спірного будинку.

При цьому суди не звернули увагу на проміжок часу, що минув між продажом ОСОБА_2 спадкового будинку та купівлею спірного будинку.

Крім того, суди не врахували, що ОСОБА_2 належало 3/4 частини у спадковому будинку, який був проданий за 16 616,00 грн, а тому помилково посилались на те, що ОСОБА_2 отримала від продажу цього будинку саме 16 616,00 грн, які у подальшому використала для придбання спірного будинку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2019 року у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2017 року.

У шлюбі у сторін народилося четверо дітей.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2004 року ОСОБА_2 купила житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що розміщений на земельній ділянці Пістинської сільської ради, житловою площею 33,2 кв. м, загальною площею 53,0 кв. м, та господарські будівлі і споруди, за 23 878,00 грн.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_2 .

З 26 лютого 2009 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а з 12 березня 2013 року - на автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 березня 2017 року № 2643/2017/389634 транспортний засіб «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , відчужений ОСОБА_1 за 105 785,55 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 березня 2018 року № 2643/2018/851381 транспортний засіб «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчужений ОСОБА_1 за 61 019,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, касаційна скарга ОСОБА_1 -частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не в повній мірі.

Щодо зустрічних позовних вимог про поділ транспортних засобів

За вимогами частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Установивши, що автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, відчужений під час шлюбу сторін та до припинення шлюбних відносин, та, враховуючи відсутність належних та достовірних доказів про те, що кошти від продажу автомобіля були використані не в інтересах сім`ї, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для його поділу.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1/2 частини вартості автомобіля «Volkswagen Transporter Т4», який відчужений ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та без згоди ОСОБА_2 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спірного житлового будинку

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У справі, яка переглядається, установлено, що спірний житловий будинок придбаний під час шлюбу сторін.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У справі, яка переглядається, установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 24 березня 2004 року продавці ОСОБА_6 (якій належить 1/4 частки житлового будинку) та ОСОБА_7 (якій належить 3/4 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 січня 2002 року) продали покупцям ОСОБА_8 та ОСОБА_9 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , вартість якого становить 16 616,00 грн.

Суд першої інстанції, посилаючись на те, що спірний будинок придбаний частково за грошові кошти, які ОСОБА_2 отримала від продажу її спадкового будинку, не вказав, якими саме доказами підтверджується факт використання грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу спадкового майна, для придбання спірного будинку, та не врахував, що спадковий будинок ОСОБА_2 продала 24 березня 2004 року, а спірний будинок придбала 28 вересня 2004 року, тобто між продажом спадкового будинку та купівлею спірного будинку минув певний проміжок часу.

Крім того, вказуючи на те, що ОСОБА_2 використала для придбання спірного будинку грошові кошти у розмірі 16 616,00 грн, які отримала від продажу спадкового будинку, не врахував, що ОСОБА_2 належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 січня 2002 року 3/4 частки житлового будинку по АДРЕСА_2 , відповідно, від продажу вказаної частки вона отримала 12 462,00 грн, а не 16 616,00 грн, як помилково зазначив суд.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме щодо поділу спірного будинку, підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо поділу транспортних засобів є законною та обґрунтованою, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (транспортних засобів) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець