Дата документу 29.12.2021 Справа № 937/2652/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 937/2652/21 Головуючий у 1-й інстанції: Честнєйшої Ю.О.
Провадження №22-ц/807/3333/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сервіс», ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави, 3% річних та індексу інфляції,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сервіс», ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави, 3% річних та індексу інфляції.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 23 вересня 2008 року ним особисто було передано керівнику ТОВ «Агро-Сервіс» ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 133 000,00 грн., на підтвердження чого на його ім`я були видані квитанція до прибуткового касового ордера №2055 від 23.09.2008 ТОВ «Агро-сервіс» та розписка написана власноручно в його присутності ОСОБА_2 . Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №2055, виданої ТОВ «Агро-Сервіс», зазначається про прийняття від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 133 000,00 грн., підстава: за трактор, дата видачі квитанції - 23.09.2008, на квитанції наявний відтиск круглої печатки та підпис директора ТОВ «Агро-Сервіс» ОСОБА_2 . Згідно змісту розписки, виданої на його ім`я ОСОБА_2 , зазначається про отримання ним від нього грошових коштів в сумі 133 000,00 грн. в рахунок попередньої оплати за трактор МТЗ892, який він зобов`язався поставити володільцю протягом 20 днів та зберігати в комплектному справному стані до 01.05.2009, або передати будь-якій іншій уповноваженій особі на першу вимогу. В розписці зазначено, що при передачі трактора ця розписка та прибутковий ордер підлягають знищенню. У випадку порушення прийнятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язався нести відповідальність згідно чинного законодавства України особистим майном та активами ТОВ «Агро-Сервіс». В розписці зазначено, що вона написана власноручно та без примусу. На розписці наявний особистий підпис ОСОБА_2 відтиск печатки ТОВ «Агро-Сервіс» та зазначена дата її видачі - 23.09.08. При цьому слід зазначити, що будь-яких договорів або актів приймання - передачі рухомого майна, предметом яких була купівля-продаж чи поставка трактора МТЗ 892, між ним та ТОВ «Агро-Сервіс» чи особисто ОСОБА_2 не укладалося. Особисто він неодноразово звертався до відповідачів в усній формі з вимогами повернути кошти, однак, останні ігнорують його телефонні дзвінки та всіляко уникають зустрічей та розмов. До обіцяної дати трактор МТЗ 892 не був придбаний та переданий йому, отримані кошти не повернуті, у зв`язку з чим вважає, що відповідачі набули майно (кошти), які йому належать та зберігають (користуються грошовими коштами) у себе без достатньої правової підстави.

11 жовтня 2019 року ним на підставі ч.2 ст. 530 ЦК України, були заявлені письмові вимоги до ТОВ «Агро-Сервіс» та ОСОБА_2 про повернення коштів зі сплатою індексу інфляції та 3% річних, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, які поштою направленні відповідачам 18.10.2019 року, що підтверджується відбитком штампу на документах поштового направлення. Вимоги залишені без задоволення. Враховуючи семиденний строк на виконання зобов`язання, передбачений ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідачі повинні були повернути ці кошти добровільно до 29 жовтня 2019 року, а з 30 жовтня 2019 року ним обґрунтовано нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути солідарно з ТОВ «Агро-Сервіс» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 133000.00 грн, як такі,що набуті без достатньо правової підстави, 3% річних в розмірі 5575 грн, інфляційні втрати в розмірі 10014.90 грн, а всього 148589.90 грн, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Сервіс», ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави, 3% річних та індексу інфляції, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не повано дослідив наявні у справі докази, не надав їм належної правової оцінки, та дійшов до неправильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на підставі статті 1212 ЦК України вартості безпідставно набутих коштів з відповідачів, що стало наслідком ухвалення незаконного рішення. При цьому апелянт послався на правові висновки, які містяться в Постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 313/1572/15-ц (провадження № 61-17896 св 18), в Постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 537/4259/15-ц ( провадження № 61-592 св20).

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 148 589 грн. 97 коп., яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно долученої до позову розписки, між сторонами була досягнута домовленісить про купівлю продаж трактору, за що позивачем була сплачена предоплата. Таким чином, грошові кошти передавалися в рамках договору між сторонами, що свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України. Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України, тому позивач звернувся до суду з позовом, який є неналежним способом захисту його порушеного права, відтак позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позовних івимог відмовлено внаслідок їх необгрунтованості, тому відсутні підстави для застосування у даній справі строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх прушених, невизнаних або оспорбюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 власноручно написано розписку, відповідно до якої останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 133 000, 00 грн., врахунок передоплати за поставку трактора МТЗ892, який він зобов`язався поставити володільцю протягом 20 днів та зберігати в комплектному справному стані до 01.05.2009, або передати будь-якій іншій уповноваженій особі на першу вимогу. У розписці зазначено, що при передачі трактора ця розписка та прибутковий ордер підлягають знищенню. У випадку порушення прийнятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язався нести відповідальність згідно чинного законодавства України особистим майном та активами ТОВ «Агро-Сервіс». У розписці зазначено, що вона написана власноручно та без примусу. На розписці наявний особистий підпис ОСОБА_2 відтиск печатки ТОВ «Агро-Сервіс» та зазначена дата її видачі «23.09.08» (а.с.8).

На ім`я ОСОБА_1 була видана квитанція до прибуткового касового ордеру № 2055 від 23.09.2008 року ТОВ «Агро- Сервіс» про отримання від останнього грошових коштів у розмірі 133000.00 грн за трактор ( а.с. 9).

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо поставки позивачу протягом 20 днів трактора МТЗ892, 11 жовтня 2019 року позивачем на адресу відповідачів - ТОВ « Агро- Сервіс» та ОСОБА_2 , направлена вимога щодо повернення коштів ( а.с. 11-12), проте зазначена вимога залишена без відповіді та задоволення.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що "суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суд першої інстанцій зазначених вимог закону не врахував та дійшов передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок суду попереднбої інстанції про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи".

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на статтю 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

У справі, що переглядається, аналізуючи зміст розписки від 11 червня 2020 року та тлумачення її змісту (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновок проте, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично укладено попередній договір на поставку ( кіпівлю) трактора МТЗ 892, який ОСОБА_2 зобов`язується поставити протягом 20 днів та зберігати в комплектному справному стані до 01.05.2009, або передати будь-якій іншій уповноваженій особі власником на першу його вимогу. В рахунок забезпечення цього зобов`язання були передані кошти як передоплата у розмірі 133000.00 грн.

Таким чином, грошові кошти передавались в рамках договору між сторонами, що свідчить по наявність між сторонами зобов`язальних ( договірних правовідносин).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладений не був, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позивачу забезпечуваного платежу у розмірі 133000.00 грн.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року в справі № 592/9068/17 (провадження № 61-10197св18), що спростовує доводи касаційної скарги.

Вказане свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову лише з тих підстав, що положення статті 1212 ЦК України, на яку позивач посилався у позовній заяві, не є підставою для задоволення позову.

Водночас, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Єрьоменко О.М. у відзиві на позовну заяву прохав застосувати строк позовної давності ( а.с.54-57).

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідалася" та "могла довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17, а також постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Правильно установивши характер спірних правовідносин та їх правову кваліфікацію, апеляційний суд не звернув уваги на те, що укладений між сторонами договір позики містить строк виконання зобов`язання, а тому згідно з положеннями частини п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається зі спливом визначеного сторонами строку виконання договору.

Відповідно до досягнутої домовленості між сторонами вбачається, що відповідач повинен був поставити позивачу трактор на протязі 20 днів з моменту написання розписки від 23.09.2008 року та зберігати трактор в комплектному справному стані на критій площадці до 01.05.2009 року.

Однак, матеріали справи не місять доказів, які б свідчили про те, що позивач звертався до відповідача за вказаним майном.

Оскільки відповідно до змісту досягнутої між позивачем та відповідачем домовленості та розписки про передачу гошових коштів, сторони по справі визначили строк виконання зобов`язання, а саме до 01 траввня 2009 року, тому саме зі вказаної дати у позивача виникло право вимагати у відповідача повернення грошових коштів, тобто з цієї дати починається перебіг трирічного строку позовної давності.

Натомість, знаючи про порушення своїх прав щодо повернення наданих відповідачу грошових коштів ( передоплати) чи отримання у власність спірного рухомога майна (трактора), перебіг якого розпочався з 01 травня 2009 року, позивач ОСОБА_1 звернувся за судовим захистом лише 29 березня 2021 року, тобто поза межами строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово зауважував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, опираючись на докази, які вже втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Ураховуючи наведене, а також подану відповідачем обґрунтовану заяву про застосування позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовит саме у зв`язку з пропуском позовної давності.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково і змінює судове рішення лише в частині мотивів правового обгрунтування підстав відмови у задовленні позову, тому підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у цій справі змінити, виклавши обгрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 29 грудня 2021 року.

Головуючий, суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.