КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №755/3936/21
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року (суддя Чех Н.А.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

у лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 212 650грн 38коп. за кредитним договором від 8 травня 2013р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 8 травня 2013р. відповідач отримав кредит у розмірі 175 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 17 лютого 2021р. становить 212 650грн 38коп. та складається із заборгованості за кредитом у сумі 155 484грн 08коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 57 166грн 30коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 8 травня 2013р. у розмірі 155484грн 08коп. та 2 332грн 26коп судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач стверджує, що він не підписував Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, а анкета-заява не може вважатися кредитним договором, за яким нараховуються відсотки та пеня.

Відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів видачі йому картки та кредиту, тому суд не мав підстав для стягнення з нього на користь банку кредитних

коштів.

Також відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, про що він заявляв у суді першої інстанції, однак суд не навів обґрунтування не прийняття його доводів.

Відповідач стверджує, що наявність розрахунку заборгованості, який неможливо прочитати через погану якість, не є підтверджуючим доказом отримання ним кредитних коштів, а суд не наводить розрахунку заборгованості, яку з нього було стягнуто.

Відповідач вважає, що прийняте судом рішення суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі 192/156/17-ц від 5 березня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.133-136, 139), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 травня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також у заяві, підписаній відповідачем, зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

7 лютого 2019 року ОСОБА_1 подана до ПриватБанку заявка на актуалізацію даних про преміальній картці.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 7 лютого2021р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованостіза кредитом у розмірі 155 484грн 08коп. та за відсотками у розмірі 57 166грн 30коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір та порядок нарахування відсотків, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута в розмірі 155 484грн 08коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви від 8 травня 2013 року, яка підписана ОСОБА_2 , що відповідач не спростовував, заявку на актуалізацію даних про преміальній картці від 7 лютого 2019 року, підписану ОСОБА_1 , що останній не заперечував, довідку про видану ОСОБА_3 кредитну картку терміном дії з 6 лютого 2019 року по січень 2022 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписку по рахунку, розрахунок заборгованості, Тарифи, Умови та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом № СП-2013-6528929 від 11 лютого 2013 року.

Однак, в анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 , не зазначений розмір процентів, які погодили сторони кредитного договору, як плату за користування кредитними коштами, а також не визначений порядок повернення кредиту та порядок сплати процентів.

Надані суду Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 .

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової

ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Умови і Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про не доведення позивачем, що з відповідачем були погоджені всі істотні умови кредитного договору, та суд правильно відмовив у стягненні з відповідача процентів.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував, що анкета-заява не може бути кредитним договором, за яким нараховуються відсотки і пеня, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів саме у зв`язку із тим, що анкета-заява не містила погодження розміру процентів та порядку їх сплати, а Умови та Правила надання банківських послуг не містили підпису відповідача. Разом з цим, позовні вимоги про стягнення пені позивачем не заявлялися.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано належних доказів видачі відповідачу кредитної картки та користування ним кредитними коштами.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на

позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і

достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операційі призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, надана банком виписка за картковому рахунку позичальника, підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З наданої суду банком виписки по рахунку вбачається, що банк видав відповідачу картку, останній користувався нею та грошовими коштами банку, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а відтак висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача отриманих та не повернутих коштів є правильним.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів повернення банку отриманих грошових коштів.

Твердження у апеляційній скарзі, що позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості, а судом не наведене обґрунтування суми боргу, колегія суддів вважає безпідставними, так як у рішенні суду зазначається, з чого складається сума, яка стягується з відповідача.

Крім того, матеріали справи містять не тільки розрахунок заборгованості, який є належної якості та читаємий, а також і виписка про рахунку, з якої вбачається, коли і які грошові кошти отримував відповідач, а також коли і у якій кількості повертав отриманні кошти.

Доводи апеляційної скарги, що прийняте судом рішення суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі 192/156/17-ц від 5 березня 2018 року, є безпідставними, так як воно не суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не обґрунтував не застосування позовної давності, про що відповідач заявляв суду, так як з матеріалів справи вбачається, що ніби то кредитні кошти видавалися у 2013 році, колегія суддів вважає

безпідставними, так як у рішенні суду наведено обґрунтування не застосування позовної давності, з яким погоджується апеляційний суд.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч. 1ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку

З матеріалів справи та наданих банком документів вбачається, що станом на 5 грудня 2018 року заборгованості відповідач не мав, після отримання кредитної картки 6 лютого 2019 року відповідач почав користуватися грошовими коштами банку, а останнє поповнення готівкою своєї картки здійснив 25 грудня 2019 року у сумі 2 000грн, з даним позовом банк звернувся до суду у березні 2021 року, отже в межах трьохрічного строку.

Виходячи з вищевикладеного, позивач звернувся до суду з даним позов без порушення позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга містить доводи про відсутність між сторонами реструктуризації, а також про відсутність у відповідача боргу у 2014 році та про безпідставне стягнення 9011,08грн, однак, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не зазначав про будь-яку реструктуризацію та не просив стягнути з відповідача борг за 2014 рік у сумі 9011грн 08коп., тобто наведені відповідачем доводи не ґрунтуються на обставинах даної справи.

За таких обставин, колегія суддів не вважає за необхідне надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги, які не стосуються обставин даної справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому

колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк