ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/8859/19

провадження № 22-ц/4809/1689/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1;

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2021 року у складі судді Драного В.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заявника

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна та припинення права власності на квартиру.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є його рідним дядьком. Згідно договору дарування від 13.11.2009 дядько подарував йому квартиру АДРЕСА_1 . 29.04.2011 ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Зазначав, що звернувшись у грудні 2019 року до державного реєстратора з метою проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру, дізнався, що подарована йому квартира належить ОСОБА_3 , тому рішенням державного реєстратора від 09.12.2019 йому було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру.

Звернувшись до ОСОБА_2 як спадкоємця першої черги померлого ОСОБА_4 , вона повідомила йому, що 27.11.2019 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру, а 29.11.2019 продала її ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу.

Вважає, що у нього виникло право на спірну квартиру під час укладання договору дарування.

Оскільки ОСОБА_4 на момент укладення шлюбу з ОСОБА_2 вже не був власником даної квартири, а тому вона не могло бути успадкованою ОСОБА_2 , а тому правочин щодо її відчуження є недійсним.

Вказував, що спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, а тому повинна бути витребувана у ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, просив скасувати свідоцтво ОСОБА_2 про право на спадщину за законом від 27.11.2019 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.11.2019, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувати від ОСОБА_3 на його користь спірну квартиру; припинити право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, яка подана її представником ОСОБА_5 та просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на правовий висновок, який міститься в постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, зазначала, що спірна квартира вибула із володіння власника ОСОБА_1 поза його волею, тому наявні підстави для витребування квартири у добросовісного набувача.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач набув права власності на спірну квартиру під час укладення договору дарування, оскільки він прийняв документи, які посвідчують право власності на квартиру, технічний паспорт та символ речі (ключі від спірної квартири), що відповідно до вимог ч. 4 ст. 722 ЦК України є прийняттям дарунка, однак не зареєстрував своє право власності, оскільки ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» лише у 2013 році передбачив обов`язок осіб реєструвати право власності. Станом на 2009 рік у позивача не було обов`язку реєструвати вказану квартиру.

Наявність права власності на квартиру підтверджується ще й тим, що у ОСОБА_1 на руках знаходиться оригінал договору дарування від 13.11.2009, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Челяда Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за №162.

Зазначала, що спірна квартира не може бути спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а отже не може бути успадкованою ОСОБА_2 , оскільки станом на 2011 рік ОСОБА_4 не був власником спірної квартири, а власником був вже позивач.

Вважає, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно на підставі договору дарування від 13.11.2009, а відсутність реєстрації права власності у державному реєстрі не позбавляє позивача права власності на квартиру, набуту на законних підставах.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У своїх відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону. Рішення суду першої інстанції вважають законним та просять залишити його без змін.

Зокрема ОСОБА_2 підтримала висновок суду, що ОСОБА_1 жодним чином не аргументував того, що він протягом більш ніж 10 років не вживав жодних дій щодо державної реєстрації права власності за договором дарування від 13.11.2009 незважаючи на відповідну вказівку в договорі про її обов`язковість.

Вважає, що вона правомірно набула право власності на дану квартиру в порядку спадкування за законом.

Зазначала, що суд правильно застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 року в справі № 755/9215/15-ц. Від цієї позиції Верховний Суд не відступав. ОСОБА_6 не зареєстрував за собою право власності, а тому воно у нього не виникло.

Звертала увагу, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції на час укладення договору дарування від 13.11.2009 року) передбачав, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право власності на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону). Також Закон вказував, що зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (частина сьома статті 3 цього Закону у редакції на час укладення договору дарування від 13.11.2009 року).

Суд першої інстанції встановив такі обставини

13.11.2009 ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_7 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Челядою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 162, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Згідно п. 5 цього договору дарувальник стверджує, що дарунок передано обдаровуваному до підписання цього договору шляхом передавання йому комплектів ключів від квартири.

Відповідно до п. 8 цього договору особи, що його підписали підтверджують, що відповідно до ст. 722 ЦК України право власності на предмет договору виникає з моменту прийняття дарунку. При цьому, у відповідності до ст. 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації.

29.04.2011 ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта та нерухомого майна та суб`єкта від 27.11.2019 № 190380876 та від 27.11.2019 № , архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 04.12.2019 № 58869, право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 з жовтня 2009 року (а.с. 15, 149, 150).

27.11.2019 ОСОБА_2 звернулася до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_4 та того ж дня було видано відповідне свідоцтво на спадщину, що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 139, 153). 27.11.2019 право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.11.2019 № 190900413 (а.с. 169-170).

29.11.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 3318, згідно якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 165-167) та 29.11.2019 право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.11.2019 № 190903917 (а.с. 178).

04.12.2019 позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , однак рішенням № 50092592 державний реєстратор прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницький Пасенко А.С. відмовила у державній реєстрації права власності, оскільки було встановлено, що дана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 14).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу.

Відповідачі та третя особа, які були належним чином повідомленими про місце, час та дату розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, позивач не набув на неї права власності за договором дарування від 13.11.2009, оскільки до 01.01.2013 не здійснив державну реєстрацію правочину та після 01.01.2013 не зареєстрував своє право власності у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо відчуженого до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Спірні правовідносини у справі виникли 13 листопада 2009 року (дата укладення договору дарування спірної квартири).

Станом на вказану дату в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657) та за Законом України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через що юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.

Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952- IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.

Крім того, чинна станом на 13 листопада 2009 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Таким чином, на дату укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору дарування спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором дарування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 в справі № 334/3161/17, за близьких за змістом правовідносин, дійшла висновку, що зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

З матеріалів справи вбачається, що державна реєстрація договору дарування, була здійснена 13.11.2009 приватним нотаріусом Челядою Л.Г. у Державному реєстрі правочинів за № 162, що підтверджує виникнення права власності на спірну квартиру у обдарованого ОСОБА_1 (а.с. 13, том 1).

Суд першої інстанцій на зазначене вище уваги не звернув та помилково керувався тим, що позивач не здійснив державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_1 , а тому в нього відсутнє право власності на зазначене майно.

Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором дарування, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору дарування незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ОСОБА_1 обрав для захисту своїх прав наступні способи:

- скасування свідоцтва на спадщину за законом від 27.11.2019 на квартиру АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом від 27 листопада 2019 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-668;

- визнання недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.11.2019, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- витребування від ОСОБА_3 на його користь спірної квартири;

- припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження 29 листопада 2019 року не була та не могла бути його володільцем та власником, оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором дарування в листопаді 2009 року.

Водночас задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, заявлених позивачем, не приведе до поновлення його майнових прав. Зазначене свідчить про те, що обрано позивачем вказаних способи захисту своїх порушених прав є неналежними.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Тому позовні вимоги в частині скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності не підлягають задоволенню.

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України.

У випадках, коли річ, що була предметом продажу, перебуваючи в чужому володінні, змінилася, була перероблена чи знищена, тобто не існує в натурі на момент подання позову, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Такі ж способи захисту застосовуються й у випадку продажу речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно із частиною другою статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Отже, ураховуючи викладене, підлягає задоволення позовна вимога ОСОБА_1 про витребування квартиру номер АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_9 .

Відповідно вимоги про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності на квартиру задоволенню не підлягають.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення вимоги про витребування квартири з ухваленням в цій частині нового рішення про витребування з володіння від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірної квартири.

Щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності на квартиру мотивувальну частину рішення суду слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови. В інших частинах рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2021 року скасувати в частині вирішення вимоги про витребування квартири. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким витребувати квартиру номер АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог мотивувальну частину рішення суду змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В інших частинах рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко