ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9705/21 Справа № 206/2500/20 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, треті особи Державне агентство автомобільних доріг України та Профспілковий комітет Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, треті особи Державне агентство автомобільних доріг України та Профспілковий комітет Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

Позовна заява мотивована тим, що він працював у Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області з 16 вересня 2005 року на посаді заступника начальника фінансово-економічних питань, з 15 лютого 2013 року на посаді першого заступника начальника. З 15 грудня 2015 року він виконував обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області. Покладені на нього обов`язки він здійснював добросовісно та відповідно до законодавства України.

Зазначав, що 22 травня 2019 року у зв`язку зі змінами у штатному розписі його посаду скорочено, а йому вручено відповідне попередження, після чого, 22 липня 2019 року, його призначено на посаду заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області.

За поданням виконуючого обов`язки начальника Служби автомобільних доріг ОСОБА_2 до Державного агентства автомобільних доріг України затверджено новий штатний розпис, де посаду, яку він обіймав, та всі інші вакантні посади було виведено зі штату.

Вказував, що 20 лютого 2020 року йому вручено попередження про майбутнє звільнення у зв`язку зі змінами штатного розпису Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області.

04 травня 2020 року трудовий договір з ним припинено на підставі наказу Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області № 16-К. Вважав, що відповідач не дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України, зокрема щодо позбавлення його права залишитися працювати на підприємстві на інших посадах, у тому числі і робочих професій. Відповідач не запропонував йому жодної із вакантних посад, наявних у Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області. Крім того, відповідачем при вирішенні питання про його звільнення, ні адміністрацією відповідача, ні профспілковою організацією не проводилося порівняння кваліфікації та продуктивності його праці з іншими співробітниками цієї ж установи, а тому його звільнення без надання оцінки наявності чи відсутності переважного права на залишення на роботі вважає невмотивованим.

Вказував, що відповідач, звільняючи його, окрім порушення чинного законодавства, допустив звільнення у зв`язку із надуманими змінами у виробництві і праці саме під час дії карантину, чим фактично допустив ситуацію, за якої він під час дії карантину позбавлений можливості працювати та утримувати свою сім`ю. Моральна шкода полягає у тому, що він пережив нервові страждання у зв`язку з незаконним звільненням, втратою роботи та джерела доходу для нормального існування як його, такі його сім`ї.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1статті 40 КЗпП України від 04 травня 2020 року № 16-К.

поновити його на посаді заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області з 04 травня 2020 року;

стягнути зі Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

стягнути зі Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1статті 40 КЗпП України від 04 травня 2020 року № 16-К.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області з 04 травня 2020 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Стягнуто зі Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 354 972,42 грн та моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасовано, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначив, що суд першої інстанції належним чином не встановив фактичних обставин справи та дійшов передчасного висновку про те, що відповідач при звільненні позивача не виконав вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області від 16 вересня 2005 року № 26-к-а ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області з окладом згідно з штатним розписом (а.с. 13, т. 1).

Наказом першого заступника голови Державного агентства автомобільних доріг України від 14 лютого 2013 року № 26-ВК переведено ОСОБА_1 , заступника начальника з фінансово-економічних питань Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, із займаної посади на посаду першого заступника начальника зазначеної служби з 15 лютого 2013 року (а.с. 14, т. 1).

Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 15 грудня 2015 року № 425-к покладено виконання обов`язків начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на ОСОБА_1 , першого заступника начальника зазначеної Служби, з 15 грудня 2015 року (а.с. 15, т. 1).

Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 22 липня 2019 року № 296-к з 22 липня 2019 року призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області в порядку переведення з посади першого заступника начальника зазначеної Служби (а.с. 54, т. 1).

Згідно з пунктом 1.1 Положення про Службу автомобільних доріг у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 29 липня 2019 року № 240, Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області заснована на державній власності і належить до сфери управління Укравтодору.

Відповідно до пункту 8.1 цього положення, Укравтодор погоджує структуру та штатну чисельність Служби (а.с. 6177, т. 1).

06 лютого 2020 року виконуючий обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області Чумаченко Д. С. звернувся до голови Державного агентства автомобільних доріг України з листом, у якому просив погодити скорочення посад заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, юрисконсульта І категорії юридичного відділу та водія транспортних засобів (а.с. 55, т. 1).

17 лютого 2020 року Державне агентство автомобільних доріг України направило Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області погоджені структуру та штатний розпис Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області (а.с. 56, 57, т. 1).

Наказом виконуючого обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області Чумаченка Д. С. від 19 лютого 2020 року № 33 «Про зміни в організації виробництва і праці» скорочено посади заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, юрисконсульта І категорії юридичного відділу та водія транспортних засобів (а.с. 58, т. 1).

20 лютого 2020 року заступнику начальника з експлуатаційного утримання автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_1 під підпис було вручено попередження про скорочення займаної посади у зв`язку із змінами штатного розпису Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області та майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 20 квітня 2020 року, також повідомлено про неможливість запропонувати іншу вакантну посаду відповідно до фаху (а.с. 11, т. 1).

21 лютого 2020 року виконуючий обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області Чумаченко Д. С. на виконання вимог статті 43 КЗпП України і попередження про скорочення штату, звернувся до Первинної профспілкової організації Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області з поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (а.с. 60, т. 1).

28 лютого 2020 року заступник начальника з експлуатаційного утримання ОСОБА_1 звернувся до Голови профспілки Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області Жибровського Р. Ю. із заявою з проханням розглядати подання до профспілки без його участі (а.с. 192, т. 1).

12 березня 2020 року виконуючий обов`язки начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області Чумаченком Д. С. направив голові Державного агентства автомобільних доріг України листа з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 , заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, посада якого скорочується з 20 квітня 2020 року у зв`язку із змінами штатного розпису Служби автомобільних доріг (а.с. 9, т. 1).

Листом від 03 квітня 2020 року Державне агентство автомобільних доріг України не заперечувало проти звільнення ОСОБА_1 (а.с. 10, т. 1).

Наказом Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області від 04 травня 2020 року № 16-к заступника начальника з експлуатаційного утримання ОСОБА_1 звільнено з 04 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату за пунктом І статті 40 КЗпП України (а.с. 12, т. 1).

Відповідно до довідки Служби автомобільних доріг у Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року № 1-16/3467 станом на 20 лютого 2020 року в Службі були вакантні такі посади: фахівець з режиму секретності І категорії, провідний інженер відділу будівництва, юрисконсульт І категорії, водій; станом на 04 травня 2020 року була вакантною посада фахівця з режиму секретності 1 категорії (а.с. 189, т. 1).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача із займаної ним посади відбулося з порушенням установленого законом порядку, а тому його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України є незаконним, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого розраховано судом першої інстанції. Вина відповідача щодо порушення прав позивача в сфері трудових відносин є доведеною, однак заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, на думку суду, є завищеною. За таких обставин суд першої інстанції вважав, що зі Служби автомобільних доріг на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 суд дійшов висновку, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки така посада, як заступник начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області була виведена зі штатного розпису, а тому в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області.

Позивача в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про майбутнє вивільнення.

Заперечуючи проти позову, підприємство зазначало, що з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудового договору роботодавець не пропонував ОСОБА_1 наявні вакантні посади, які існували на день звільнення, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, у зв`язку з тим, що вказані посади не відповідали освіті та кваліфікації позивача.

Відповідно до довідки Служби автомобільних доріг у Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року № 1-16/3467 станом на 20 лютого 2020 року у Службі були вакантні такі посади: фахівець з режиму секретності І категорії, провідний інженер відділу будівництва, юрисконсульт І категорії, водій; станом на 04 травня 2020 року була вакантною посада фахівця з режиму секретності І категорії.

Так, в матеріалах справи наявна копія посадової інструкції провідного інженера відділу будівництва, а також біографічна довідка з відомостями про освіту позивача (а.с.189, 190).

З урахуванням кваліфікаційних вимог до вакансії провідного інженера відділу будівництва, а також відповідного стажу за професією інженера першої категорії не менше 3 років, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що позивачу не могла бути запропонована вказана вакансія.

Також позивачу не можливо було запропонувати наявну вакансію юрисконсульта 1 категорії, оскільки позивач відповідно до наданої біографічної довідки немає відповідної юридичної освіти, а відтак не може виконувати вказану роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Колегія суддів також погоджується з тим, що позивачу неможливо було запропонувати вакантні посади фахівця з режиму секретності І категорії з огляду на те, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника з експлуатаційного утримання Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, стосовно якого не видавалося окремого спеціального наказу начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про поширення на нього прав та обов`язків працівника режимно-секретного органу.

Суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не проходив спеціальної перевірки органами Служби безпеки України, не брав на себе жодних зобов`язань щодо збереження державної таємниці та не надавав згоди на обмеження його прав у зв`язку з допуском до державної таємниці.

Тобто ОСОБА_1 не належав до кола спеціальних суб`єктів відповідальності за порушення законодавства в сфері охорони державної таємниці та не був обізнаним з мірою відповідальності в цій сфері. Будь-яке розпорядження регіонального органу Служби безпеки України про надання позивачу спеціального допуску та надання доступу до державної таємниці з відповідним ступенем секретності було відсутнє.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не відповідав кваліфікаційним вимогам, встановленим для кандидата на посаду фахівця з режиму секретності І категорії. А отже, така посада не відповідала його кваліфікації та досвіду і не могла бути йому запропонованою.

Також, судом попередньої інстанції не враховано, що до посади «водій автотранспортних засобів» встановлено відповідні кваліфікаційні вимоги, однак в особовій справі позивача не міститься відомостей про наявність у нього будь-яких практичних навичок керування транспортними засобами, закінчення ним спеціального закладу з підготовки водіїв транспортних засобів, наявність відповідного досвіду роботи та про наявність посвідчення водія.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову в частині вимог про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Відповідно до статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Крім того, згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду в справі №728/2955/18 від 10 січня 2019 року, починаючи з 01 вересня 2015 року позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі №910/4518/16 погодилася з попередніми правовими позиціями Верховного суду України, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не належать до вимог, за пред`явлення яких до роботодавця працівники-позивачі звільняються від сплати судового збору.

Отже, відповідно до Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій на вирішення суду поставлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди позивач не звільнений.

Враховуючи зазначене, на підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 9 864, 58 грн. Судовий збір стосовно вимог про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі в розмірі 2 522,4 грн стягнути з державного бюджету на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області в порядку їх компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, треті особи Державне агентство автомобільних доріг України та Профспілковий комітет Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 9 864, 58 грн.

Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 522,4 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: