Провадження № 2/643/5266/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2021

29 грудня 2021 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Сугачової О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення часток у спільній сумісній власності, встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, яким в уточненому виді просять виділити у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_2 62/400 частини квартири АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 житлову кімнату №7 на плані технічного паспорту, площею 10,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та виділити в користування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 житлову кімнату №5 на плані технічного паспорту, площею 17,2к.в.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Вимоги позову мотивують тим, що сторони по справі є співвласниками 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підстав свідоцтва про право власності на житло від 22.03.2004. Квартира складається із 3-х кімнат, загальна площа усієї квартири складає 60,8кв.м. Житлова кімната №5 на плані технічного паспорту, площею 17,2 кв.м. та житлова кімната №7 на плані технічного паспорту, площею 10,4к.в.м у вказаній квартирі знаходяться у приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Так склалося у житті, що позивачі не спілкуються з відповідачами, хоча проживають в однієї квартирі, що стало причиною непорозумінь щодо сплати комунальних послуг. Особовий рахунок по сплаті за комунальні послуги оформлений на ОСОБА_2 , згоди між співаниками щодо витрат по утриманню квартири не досягнуто. На теперішній час між сторонами склався фактичний, добровільний порядок користування квартирою, а саме, позивачі проживають в житловій кімнаті №7, площею 10,4кв.м., а відповідачі проживають у житловій кімнаті №5, площею 17,2 кв.м.

Ухвалою судді від визначено вказану справу розглядати у спрощеному позовному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

Відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідача ОСОБА_3 до суду 06.12.2021 надана заява, якою останній просить відмовити у задоволені позовних вимог.

Доводи заяви мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.03.2004 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , іншими співвласниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності не зареєстровано. У спірній квартирі усі співвласники є зареєстрованими, позивачі не позбавлені права користуватися та володіти квартирою, як і інші співвласники. В досудовому порядку дій для врегулювання будь-яких питань позивачами не проводилось. В матеріалах справи відсутній висновок будівельно-технічної експертизи щодо встановлення технічної можливості виділу позивачам часток, наданий позивачами звіт про оцінку майна не містить посилань на вартість нерухомого майна, яке виділяється та яке залишається у власності інших співвласників. Вимоги позивачів у розумінні ст.364 ЦК України не є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. Доводи позивачів про наявність багатьох співаників, що утруднює користування спільним майном, не може бути підставою для припинення їхніх часок у майні. Обраний позивачами спосіб захисту своїх прав позбавляє інших співаників без їхньої згоди права власності на належне ним майно та не враховує принцип балансу інтересів сторін, оскілки позивачі прагнуть набути права на збільшену частку в іншому майні за рахунок часток, які належать іншим співвласникам. Крім того, позивачі не заявили позовних вимог щодо поділу квартири в натурі між сторонами. Відтак, для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. В задоволені позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_4 будь-яких заяв не надійшло, правом надання відзиву проти позову, пред`явлення зустрічного позову відповідач не скористався.

При таких обставинах суд приймає рішення на підставі наявних по справі доказів.

Так, із копії свідоцтва про право власності на житло від 22.03.2004 вбачаєтеся, що власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 62/100 частини квартири на праві власності є ОСОБА_2 та члени його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.5).

Із матеріалів справи вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності позивачів не зареєстровано в розумінні положень ч.2 ст.331 ЦК України.

Із завченого вище свідоцтва про право власності на житло від 22.03.2004 вбачається, що загальна площа квартири становить 37,7кв.м.

Із наданого позивачами технічного паспорту на квартири АДРЕСА_3 від 20.02.2004 вбачається, що ідеальна частка 62/100 частини квартири, спірна квартира складається з 3 кімнат, загальною площею 60,8кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., приміщень №№5,7 (а.с.6).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, кожен із співвласників спірної квартири має право на частку у праві власності на майно (ідеальну частку) в цілому і частка кожного співвласника не є вираженою в натурі.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15 та до подібних правових висновків дійшов верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.367 ЦК України).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі №501/2148/17 зроблено висновок, що відповідно до ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частиковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місця поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності нього припиняється.

Позивачами пред`явлені вимоги про виділ належної їм частки в праві спільної часткової власності, позовних вимог про поділ квартири в натурі між сторонами в порядку ст.367 ЦК України позивачами не заявлено.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, 62/100 частини спірної квартири, становлять площу 37,7 кв.м. від загальної площі 60,8кв.м., на ідеальну частку кожного із співвласника припадає по 11,12 кв.м. житлової площі, що фактично приближене до тієї частки, яку позивач просить залишити у користуванні відповідачів.

Між тим, позивачі просять виділити у користування на їх ідеальні частки в користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 житлову кімнату №7 на плані технічного паспорту, площею 10,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та виділити в користування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 житлову кімнату АДРЕСА_4 на плані технічного паспорту, площею 17,2к.в., що зменшує ту площу, яка відповідає ідеальній частці інших співвласників, і відповідно порушує права останніх.

Крім того, позивачами не запропоновано варіантів щодо користування 3-ї кімнатою та приміщеннями загального користування.

Повертаючись до змісту положень ч.3 ст. 358 ЦК України, то кожен співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частки майна, яка відповідає його частці, але інші співвласники не заявили вимог про надання на їх ідеальну частку житлових приміщень, тому для об`єднання їх частки та виділення на об`єднану частку співвласників окремих житлових приміщень у квартирі суд не має правових підстав.

Вдповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділеною в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна , що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Далі, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщенням, призначені та придатні для постійного проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене для постійного у нього проживання (ст.ст.379,382 ЦК України).

Отже, аналізуючи зміст норм вищевказаних статей ЦК України вбачається, що виділ частко (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину квартири із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані приміщення, які за розміром відповідають розміру частко співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу квартир в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справ суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачами у підтвердження своїх вимог надано копії свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту на квартиру, план квартири, свідоцтво про реєстрацію шлюбу ОСОБА_5 , паспортів громадян України, звіту про оцінку майна (а.с. 22-35 ).

Інших належних, допустимих та достатніх доказів з боку позивачів суду не надано, клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи не заявлено, посилання на фактичне користування запропонованими житловими приміщеннями співвласників також не підтверджено.

Таким чином, аналізуючи викладене та оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що позивачами належним чином не доведено вимоги позову, а тому у суду відсутні правові підстави для його задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89,141,264-265,274,276 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

В задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя