Справа № 463/3183/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2293/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м.Львів

Справа № 464/3183/20

Провадження № 22ц/811/2293/21

Провадження № 22ц/811/2532/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 27 травня 2021 року, ухвалені у м.Львові у складі судді Грицка Р.Р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частини автомобіля в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, -

встановив:

3 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулася з цим позовом. Просила стягнути з відповідача в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , у розмірі 55 428,0 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 28 квітня 2001 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 6 березня 2019 року. У листопаді 2007 року подружжя за спільні кошти придбало автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем. 14 квітня 2017 року відповідач без відома та згоди дружини зняв з обліку вказаний автомобіль, а 9 червня 2017 року також без згоди дружини відчужив його, а отримані кошти не використав в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль вважається спільною сумісною власністю подружжя, і такий був відчужений без її згоди, просить стягнути з відповідача половину його вартості на час розгляду справи, що згідно висновку експерта становить 55 428,0 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , у розмірі 55 428,0 грн. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням цього суду стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 5 700,00 грн.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржує відповідач. Вважає зазначені рішення незаконними та необґрунтованими, що полягає у неповноті та неправильності встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення судом даного спору, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а отже фактичним обставинам справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 28 квітня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано 6 березня 2019 року, що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова.

Під час перебування сторін у шлюбі - у листопаді 2007 вони придбали автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2001 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 9 червня 2017 року відповідач відчужив вказаний автомобіль на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 132 від 10 червня 2020 року середня ринкова ціна зареєстрованих в Україні автомобілів марки «Volkswagen Polo Variant 1.6», 2001 року випуску станом на 10 червня 2020 року становить 110 856,0 грн.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 цього Кодексу, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не надано належних доказів, що кошти, які були взяті ним у позику для придбання автомобіля, були витрачені саме на купівлю цього автомобіля.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції встановив, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час перебування їх у шлюбі та прийшов до висновку, що такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (сторін у справі). Продаж зазначеного автомобіля міг здійснюватися за письмовою згодою другого з подружжя, а тому вимоги про компенсацію половини вартості автомобіля є обґрунтованими.

До висновку про задоволення позову суд першої інстанції прийшов з урахуванням встановлених ним обставин на підставі наданих доказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам у справі на підставі належних доказів, не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Встановлено, що представником позивача подано клопотання про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення із відповідача судових витрат у розмірі 10 200, 00 грн., відповідно до укладеного договору про надання експертних послуг та договору про надання правничої допомоги, актів на виконання такого, детального опису-розрахунку.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, погодився із обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, та стягнув такі витрати з відповідача в користь позивача в повному обсязі. Також суд зазначив, що критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотриманий в повній мірі, а тому з врахуванням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, визначив, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу належить зменшити до 4 500,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатом послуг; та стягнути судові витрати у загальному розмірі 5 700,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Ставки судового збору визначені законом.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує, що позивач сплатила 1 200 грн. за договором про надання експертних послуг №67-20. Ці витрати в розмірі є обґрунтованими, підтвердженими відповідними фінансовими документами, були необхідними та підлягають стягненню з відповідача в користь позивача згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Позивачем надано Акт №01/21 від 14 травня 2021 року про надану правничу допомогу згідно договору №04/20 від 3 березня 2020 року.

Встановлено, що справа даної категорії є малозначною, тобто справою незначної складності, і як вбачається зі змісту позовної заяви та відповіді на відзив, такі містять виключно виклад фактичних обставин справи та відповідну судову практику. Крім того, судове засідання 27 травня 2020 року тривало близько 8 хв., 30 вересня 2020 року - близько 17 хвилин, 18 листопада 2020 року - близько 35 хвилин, 22 березня 2021 року - близько 31 хвилини, 12 травня 2021 року - біля 1 години.

Відтак, звисновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, розподіл судових витрат належно мотивовано. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись: ст.ст.133,137,141, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено і підписано 28 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді