РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Божко В.В.,

за участю секретаря Андрющенко О.В.,

заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника - адвоката Желанової О.Ю.
представника заінтересованої особи Лалаян Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), поданою адвокатом Желановою Оксаною Борисівною (м. Харків, пров. Андріївський, 9), заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області (м. Харків, вул. Римарська, 24) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, якою просив встановити факт його постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви представником заявника зазначено, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кушка, Кахта Базарського району Туркменської РСР у родині військового офіцера. Приблизно в 1969 році родина переїхала до м.Ташкент Узбецьої РСР,де заявник провів дитинство, закінчив школу №171. У 1986 році заявник приїхав до м.Харкова з метою вступу до Художньо-промислового інституту. Однак відразу вступити не вдалося, тому у 1986-1987 роках заявник закінчив будівельне профтехучилище №37, а вже в 1991 році вступив на денне відділення Художньо-промислового інституту,який закінчив в 1996 році. В 1988 році заявник був документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 . Відповідні сторінки цього паспорту містять відмітки про проживання заявника на території України зокрема в м. Харкові у період вересня 1986 року по липень 1988 року. Станом на 24.08.1991 року заявник в Україні зареєстрований не був, однак мав постійне місце проживання. Таким чином, він постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2020 року відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

25.01.2021 року представник заінтересованої особи надав до суду відзив на заяву, в якому просили відмовити в задоволенні заяви через брак доказів. В обгрунтування відзиву зазначено, що належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі ЗУ «Про громадянство України» і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час. Розгляд заяв про набуття громадянства України врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215 від 27.06.2011 року. Вказали, що із заяви ОСОБА_1 та доданих до заяви матеріалів вбачається, шо він бажає набути громадянство України оскільки навчався в Харківській державній академії дизайну та мистецтв за денною формою навчання, що передбачає постійне місце проживання на 24.08.1991 року. З наданих документів вбачається, що заявник був знятий з реєстрації з м.Харкова з 26.07.1987 року та зареєстрував місце проживання в м.Ташкент 18.11.1988 року. Доказів того, що гр.. ОСОБА_1 не перебуває в громадянстві Республіки Узбекистан заявник не надає.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги заяви підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заяви через брак доказів.

В судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що є товаришем заявника ОСОБА_5 . Свідок підтвердив проживання заявника у м. Харкові станом з 1986 року по теперішній час.

Суд, вислухавши пояснення заявника, представника заявника та представника заінтересованої особи, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звернувся до Головного Управління ДМС у Харківській області із запитом про те, які документи необхідно надати для підтвердження постійного проживання до 24.08.1991 року на території, що стала територією України.

На вказаний запит заявника було повідомлено, що однією з підстав для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» є постійне проживання особи або визначених цією статтею Закону кровноспоріднених родичів на території України до 24.08.1991 року. Вказаний факт має бути доведений документально. Оскільки в 2016 році відбулася реформа системи реєстрації в Україні, то у відповіді було зазначено, що ДМС не володіє актуальною інформацією про зареєстрованих осіб. Законодавством на сьогодні не визначено орган, який зберігає дані про зареєстрованих осіб на 1991 рік та відповідає за їх збереження. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 р. на території України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З урахуванням отриманої відповіді, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України та в обґрунтування своєї заяви надав:

- копію паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , відповідно до якого вбачається відмітки про проживання заявника в період з вересня 1986 року по липень 1988 року, а також про реєстрацію місця проживання в м. Ташкент 18.11.1998 року;

- копію відповіді з Харківської державної академії дизайну і мистецтв №01-480 від 13.07.2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 зарахований на 1 курс факультету «Дизайн» спеціалізація «Промисловий дизайн» денне відділення (наказ №116 від 25.07.1991 р.). Зазначено, що для зарахування до інституту ОСОБА_1 була надана заява, копія трудової книжки, бланк з оцінками, отриманими на вступних іспитах. ОСОБА_1 визнано вважати таким, що закінчив курс навчання за спеціальністю дизайн та отримав диплом з присвоєнням кваліфікації спеціаліста дизайнера (диплом №46 від 05.07.1996 року). Наказ про закінчення навчання в особовій справі відсутній. Щодо проживання ОСОБА_1 в гуртожитку інформація відсутня. Щодо перебування ОСОБА_1 на військовому обліку інформація відсутня.

- копію адресної довідки від 11.05.2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 в м.Ташкент не зареєстрований ;

- відповідь Харківського обласного військового комісаріату від 06.04.2020 року, з якої вбачається, що за результатами опрацювання будь якої інформації стосовно ОСОБА_1 в районних (міських) військових комісаріатах м.Харкова та Харківської області не виявлено.

Суд, досліджуючи вказані документи, застосовує до них норми законів, які регулюють правовідносини у сфері набуття громадянства.

Так, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» в редакції Закон від 18.01.2001 №2235-III (із змінами та доповненнями) і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256, яка змінена на ст. 315 ЦПК, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р., з 13 листопада 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

Зокрема, за ч.ч. 1, 7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проживання на території України на законних підставах згідно зі ст. 1 Закону України «Про громадянство» - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Ст. 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»:

- проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

- безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Суд зазначає, що з наданих заявником документів вбачається, що заявник був знятий з реєстрації у м. Харкові з 26.07.1987 року та зареєстрував місце проживання в м.Ташкент 18.11.1988 року.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про його постійне, безперервне проживання на території України на законних підставах в період з 1986 року по 24 серпня 1991 року включно, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 259, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд -

Вирішив:
В задоволенні заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), поданою адвокатом Желановою Оксаною Борисівною (м. Харків, пров. Андріївський, 9), заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області (м. Харків, вул. Римарська, 24) про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.
Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського Апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Учасники справи:
Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області; Код ; місцезнаходження: м. Харків, вул. Римарська, 24.

Суддя - В.В. Божко