КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/5063/18

номер провадження: 22-ц/824/624/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року у складі судді Селезньової Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснокутська Галина Олександрівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Наталія Григорівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання державного реєстратора внести до Державного реєстру запис про скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснокутська Г.О., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання державного реєстратора внести до Державного реєстру запис про скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що мати позивача - ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , у 1997 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Літочки, садове товариство «Автосервіс» (далі - СТ «Автосервіс»), на якій вони побудували садовий будинок. Позивач зазначав, що після смерті його батька - ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Літочівської сільської ради №58 від 28 листопада 2007 року отримала свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно.

Вказував, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2008 року у справі №2-1647/08, яке набрало законної сили, визнано за ним, ОСОБА_1 , та його братом - ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності за кожним по 1/6 частини земельної ділянки та садового будинку з господарськими будівлями та спорудами. У власності ОСОБА_2 залишено 2/3 частини земельної ділянки та садового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Зазначав, що 22 липня 2014 року ОСОБА_2 відповідно до договорів купівлі-продажу відчужила земельну ділянку площею 0,0599 га, яка розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Літочки, СТ «Автосервіс», а також розташований на цій земельній ділянці садовий будинок, відповідачу ОСОБА_7 , у зв`язку з чим порушила право власності його та ОСОБА_4 на вказане майно.

Вказував, що укладені договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки є фіктивними відповідно до ст.234 ЦК України, оскільки вони вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а тому підлягають визнанню недійсними. Зазначав, що про фіктивність цих правочинів свідчить той факт, що садовий будинок і земельна ділянка, які були відчужені ОСОБА_2 , належали на праві власності не тільки їй, а також йому та ОСОБА_4 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 22 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснокутською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 114-6;

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 22 липня 2014 року;

зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутську Г.О. внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 22 липня 2014 року;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснокутською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 114-7;

скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2014 року;

зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутську Г.О. внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2014 року.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородську Н.Г. (а.с.120, т.1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 , як покупець нерухомого майна, була обізнана про фіктивні наміри продавця ОСОБА_2 та вона не мала наміру створення правових наслідків, які ними обумовлюються. Враховуючи, що спірний садовий будинок та земельна ділянка були передані у власність ОСОБА_3 , які вона в подальшому відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відчужила ОСОБА_5 , а також те, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутської Г.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якушевої Є.А., про визнання договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки недійсними, встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до вимог чинного законодавства, з метою настання реальних наслідків для сторін та не є фіктивними, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для висновку про невідповідність оспорюваних договорів вимогам закону та їх фіктивність з огляду на недоведеність таких обставин.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовну заяву задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що оспорюваними правочинами порушено право власності позивача та його брата - ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно, які разом з їх матір`ю ОСОБА_2 є співвласниками цього майна. Вказує, що суд не врахував пояснень ОСОБА_2 про те, що з метою уникнення стягнення з неї коштів та арешту належного їй майна вона 24 липня 2014 року безоплатно передала ОСОБА_3 садовий будинок та земельну ділянку за удаваними договорами купівлі-продажу, про що позивач ОСОБА_1 не знав, оскільки він, як співвласник цього майна, заперечував би проти переоформлення цього майна на ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_2 пояснила, що її син ОСОБА_4 запевнив її про те, що ОСОБА_3 за першою вимогою поверне їй вказане нерухоме майно, так як ОСОБА_3 є рідною сестрою його дружини та він має на неї вплив.

Зазначає, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження оплати нею грошових коштів на користь ОСОБА_2 за оспорюваними договорами. Судом не встановлено наявність у ОСОБА_3 грошових коштів для придбання цього майна, не встановлено яким чином вона розрахувалась з ОСОБА_2 за цими договорами та вона не була допитана судом щодо цих обставин. Вказує, що судом не встановлено чи були допущені порушення постанови Правління Національного банку України №210 від 06 червня 2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Крім того, судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні невірно вказано вартість продажу садового будинку, яка визначена у оспорюваному договорі купівлі - продажу садового будинку. Також зазначає, що ОСОБА_3 не надала суду доказів того, що вона цікавилась вказаним майном та займалась його утриманням на протязі трьох років з часу його придбання.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивача та третьої особи: ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2007 року, виданого Літочківською сільською радою Броварського району Київської області, належав садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0599 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :01:027:0089, яка належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-КВ №075113, виданого Літочківською сільскою радою Броварського району Київської області 04 грудня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №168.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2008 року у справі №2-1647/08 задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та земельну ділянку площею 0,060 га під № НОМЕР_1 в СТ «Автосервіс» на території Літочківської сільської ради Броварського району Київської області і розташований на ній садовий будинок площею 138,2 кв.м, з погребом «В», колодязем «К», вбиральнею «Б» та огорожею - визнано об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом спадщини ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за кожним на 1/6 частину зазначеної земельної ділянки та садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. У власності ОСОБА_2 залишено 2/3 частини земельної ділянки та садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Вказане рішення суду набрало законної сили 29 вересня 2008 року (а.с.6-9, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі вказаного заочного рішення суду від 18 вересня 2008 року не зареєстрували своїх прав на вказане вище майно.

22 липня 2014 року, між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу садового будинку, за умовами якого продавець зобов`язалась передати, а продавець прийняти і сплатити обговорену грошову суму за садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0599 га, кадастровий номер :01:027:0089, договір купівлі-продажу якої буде оформлений одночасно з цим договором окремим правочином, після нотаріального посвідчення цього договору (пункт 1.1 договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснокутською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №114-6 (а.с.13-16, т.1).

Згідно з пунктом 1.2 цього договору, вказаний садовий будинок належить продавцю на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності, виданого Літочківською сільською радою Броварського району Київської області 17 грудня 2007 року. Державна реєстрація права власності за продавцем підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6187406, виданий державним реєстратором Реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 15 липня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12.

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж вчинено за 399 395 грн 00 коп., які покупець ОСОБА_3 сплатила продавцю ОСОБА_2 при підписанні цього договору.

У пункті 2.2 договору сторони правочину підтвердили факт повного розрахунку за цим договором, який між ними відбувся з дотриманням вимог постанови Правління Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного.

Згідно з пунктом 3.1 право власності у покупця на предмет договору виникає з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке проводиться нотаріусом, який посвідчує цей договір.

Відповідно до пункту 4.7 договору продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужуваний садовий будинок не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього правочину) продавець не одружена, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними право власності на відчужуваний садовий будинок (його частку), у тому числі й відповідно до ст.ст. 65, 74 та 97 СК України, немає.

У пункті 6.4 договору зазначено, що сторони своїми підписами на цьому договорі підтверджують, що їм нотаріусом роз`яснено про відповідальність та правові наслідки у випадку подання нотаріусу недійсних та/або підроблених документів та недостовірну інформацію, необхідну для укладення договору.

Відповідно до пункту 6.5 договору сторони стверджують, що проект цього договору відповідає їх волевиявленню, прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, жодних нез`ясованих питань у них немає.

Встановлено, що того ж дня, тобто 22 липня 2014 року, між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передала, а покупець прийняла у власність і сплачує обговорену грошову суму за земельну ділянку площею 0,0599 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення садівництва, кадастровий номер :01:027:0089. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснокутською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №114-7 (а.с.10-12, т.1).

Згідно з пунктом 1.2 цього договору ця земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-КВ №075113, виданого Літочківською сільскою радою Броварського району Київської області 04 грудня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №168.

Проведено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, за індексним номером 6183902 від 15 липня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12.

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж земельної ділянки вчиняється за узгодженою сторонами ціною, яка становить 46 133 грн 00 коп., які покупець сплатила продавцю при підписанні цього договору.

У пункті 2.2 договору зазначено, що ОСОБА_2 своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від покупця ОСОБА_3 грошей в сумі 46 133 грн 00 коп. та відсутність по відношенню до неї будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно з пунктом 6.4 договору сторони своїми підписами на цьому договорі підтверджують, що їм нотаріусом роз`яснено про відповідальність та правові наслідки у випадку подання нотаріусу недійсних та/або підроблених документів та недостовірну інформацію, необхідну для укладення договору.

Відповідно до пункту 6.5 договору сторони стверджують, що проект цього договору відповідає їх волевиявленню, прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, жодних нез`ясованих питань у них немає.

Встановлено, що станом на час посвідчення приватним нотаріусом оспорюваних договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були наявні відомості про єдиного власника відчужуваного нерухомого майна - ОСОБА_2 .

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору № 12 від 12 липня 2008 року та розписки від 12 липня 2008 року отримала від ОСОБА_11 в борг грошові кошти в сумі 90 000 грн 00 коп. (а.с.149-150, т.1). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 заборгованість у сумі 1 028 810 грн 00 коп.

Встановлено, що ОСОБА_8 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутської Г.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якушевої Є.А., в якому просила визнати недійсними укладені між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 22 липня 2014 року, посилаючись на те, що ці договори є фіктивними, оскільки вони не мали на меті реальних наслідків, а були вчинені з метою уникнення ОСОБА_2 виконання рішення суду про стягнення з неї грошових коштів та звернення стягнення на належне їй майно.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено. Цим рішенням суду встановлено, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 22 липня 2014 року відповідно до вимог чинного законодавства, з метою настання реальних наслідків для сторін та не були фіктивними (а.с.171-175, т.1). Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2018 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки відчужила ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0599 га, кадастровий номер :01:027:0089, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №819 (а.с.111-112, т.1).

Того ж дня, тобто, 17 липня 2018 року, ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку відчужила ОСОБА_5 садовий будинок, який розташований за адресою: Київська область, Броварський район, село Літочки, СТ «Автосервіс». Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №817 (а.с.113-115, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листа СТ «Автосервіс» від 11 лютого 2019 року № 1/2019, у період з 15 серпня 2014 року по 28 серпня 2017 року за електроенергію за земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, село Літочки, СТ «Автосервіс», сплачував ОСОБА_4 , рахунки виписувались на ОСОБА_2 і видавалися ОСОБА_4 . За період з 28 вересня 2017 року по 17 липня 2018 року оплату здійснював ОСОБА_4 , але квитанція виписана на ім?я ОСОБА_3 . Громадянка ОСОБА_3 жодного разу не зверталася до керівництва СТ «Автосервіс». 28 вересня 2017 року ОСОБА_4 передав нібито від ОСОБА_3 заяву про її намір вступити до членів СТ «Автосервіс» (а.с.12-13, т.2).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4 зазначав, що оспорювані договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки є фіктивними, оскільки вони вчинені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а тому підлягають визнанню недійсними. Зазначав, що про фіктивність цих правочинів свідчить той факт, що садовий будинок і земельна ділянка, які були відчужені ОСОБА_2 , належали на праві власності не тільки їй, а також йому та його брату - ОСОБА_4 .

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) та у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №161/10704/18 (провадження №61-18049св19).

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Установивши, що ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами, що ОСОБА_3 при вчиненні оспорюваних договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки була обізнана про можливі фіктивні наміри продавця та не мала наміру створення правових наслідків, які ними обумовлюються, з урахуванням тих обставин, що спірний садовий будинок та земельна ділянка були передані у власність ОСОБА_3 , які вона в подальшому відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відчужила ОСОБА_5 , а також приймаючи до уваги, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року преюдиційно встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку укладені відповідно до вимог чинного законодавства, з метою настання реальних наслідків для сторін та не були фіктивними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав фіктивності оспорюваних правочинів.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваними правочинами порушено право власності позивача та його брата - ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно, які разом з їх матір`ю ОСОБА_2 є співвласниками цього майна, що на думку позивача, є підставою для визнання оспорюваних договорів фіктивними, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2008 року, згідно з яким за ними визнано в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 право власності за кожним на 1/6 частину земельної ділянки та садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, не зареєстрували своїх прав на це майно.

Станом на час посвідчення приватним нотаріусом оспорюваних договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були наявні відомості про те, що єдиним власником відчужуваного нерухомого майна є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2007 року, виданого Літочківською сільською радою Броварського району Київської області та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-КВ №075113, виданого Літочківською сільською радою Броварського району Київської області 04 грудня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №168.

Колегія суддів враховує, що та обставина, що рішенням суду за позивачем визнано право власності на 1/6 частину спірного нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, не свідчить про фіктивність цих договорів в силу положень ст.234 ЦК України.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження оплати нею грошових коштів на користь ОСОБА_2 за оспорюваними договорами, судом не встановлено наявність у ОСОБА_3 грошових коштів для придбання цього майна, не встановлено яким чином вона розрахувалась з ОСОБА_2 за цими договорами та вона не була допитана судом щодо цих обставин, виходячи з такого.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у оспорюваних договорах купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, які нотаріально посвідчені, сторонами встановлено вартість нерухомого майна, які покупець ОСОБА_3 сплатила продавцю ОСОБА_2 при підписанні цих договорів, ОСОБА_2 своїм підписом під цими договорами підтвердила факт повного розрахунку за продане майно, одержання від покупця ОСОБА_3 грошей та відсутність по відношенню до неї будь-яких претензій фінансового характеру.

Однак позивач не спростування вказаних обставин на надав належних та допустимих доказів, який з урахуванням принципу доказування у вказаній категорії справ зобов`язаний їх надати відповідно до приписів ст.ст.12,81 ЦПК України, а не перекладати такий обов`язок на інших учасників справи. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини невиконання покупцем обов`язку щодо оплати вартості майна за договором договору купівлі-продажу не є підставою для визнання його недійсним з підстав фіктивності.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні невірно вказано вартість продажу садового будинку, яка визначена у оспорюваному договорі купівлі - продажу садового будинку, то вказана обставина свідчить про наявність описки, яка може бути виправлена судом першої інстанції у порядку, передбаченому ст.269 ЦПК України. Колегія суддів враховує, що вказана описка не призвела до неправильного вирішення справи та не впливає на правосудність оскаржуваного судового рішення, а тому не є підставою для його скасування.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: