Провадження №22-ц/824/3485/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 18.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 162000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 77381 від 18.02.2008 р., відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання вищевказаного зобов`язання між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 180384, відповідно до якого поручитель зобов`язувався відповідати за повне та своєчасно виконання боргових зобов`язань перед кредитором в повному обсязі таких зобов`язань.

21.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 106000,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 6304 від 21.03.2008 р., відповідно до якого відповідач передав в іпотеку майнові права на земельну ділянку загальною площею 0,1697 га, що знаходиться за адресою Київська обл., Вишгородський р-н., урочище « Букаєвиця», с. Старі Петрівці, кадастровий номер 032080104.

З метою забезпечення виконання зазначеного зобов`язання між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 189728, відповідно до якого поручитель (відповідач 2) зобов`язувався відповідати за повне та своєчасно виконання боргових зобов`язань перед кредитором в повному обсязі таких зобов`язань.

12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу свої права вимоги за зобов`язаннями відповідачів за кредитним договором № 0 від 18.02.2008 року.

13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу свої права вимоги за зобов`язаннями відповідачів за кредитним договором № 0 від 21.03.2008 року.

Внаслідок допущених порушень умов кредитного договору № 0 від 18.02.2008 року за кредитом виникла заборгованість, яка станом на 18.08.2015 року складала 223 202,01 доларів США, у тому числі: строкова заборгованість - 137376,16 доларів США, прострочена заборгованість - 85 825,85 доларів США.

Внаслідок допущених порушень умов кредитного договору № 0 від 21.03.2008 року за кредитом виникла заборгованість, яка станом на 18.08.2015 року складала 155510,46 доларів США, у тому числі6 строкова заборгованість - 66049,74 доларів США, прострочена заборгованість - 89460,72 доларів США.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно зі співвідповідачів суму заборгованості в розмірі 378 712,47 доларів США та судовий збір.

В подальшому представником позивача було подано клопотання про закриття провадження в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з його смертю.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено; в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості провадження закрите.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції навів дві підстави для відмови у задоволенні позову:

1) представлення до суду суперечливих розрахунків заборгованості за кредитами, у зв`язку з чим, суд вважав неналежним доведення позивачем факту існування заборгованості;

2) пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач представив до суду два кредитні договори з відповідними додатками та додаткові угоди до них. Також до суду були надані довідки-розрахунки про стан заборгованості за вказаними договорами з детальними розрахунками порядку таких нарахувань та відображенням всіх здійснюваних боржником оплат з погашення кредиту (а.с 42-45 т.І; а.с.76-80 т.І).

Колегія суддів критично відноситься до позиції суду першої інстанції щодо суперечностей між вказаними розрахунками, оскільки відмінність у розмірі заборгованості в таких розрахунках обумовлена різними періодами нарахування а не неналежністю обрахунків. При цьому відповідач, заперечуючи щодо обрахованої позивачем заборгованості за кредитами, не подав до суду ні контр-розрахунку, ні обґрунтованого посилання на неналежність конкретного нарахування або неврахування позивачем здійсненого платежу на погашення заборгованості за кредитами. При цьому відповідач не заперечував ні факту отримання кредиту в зазначеному позивачем розмірі, ні факту порушення договірних умов з повернення кредитних коштів. Зважаючи на викладене та враховуючи, що розрахунки заборгованості за кредитами відповідають умовам договору, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для повного неприйняття представленого до суду обрахунку заборгованості за кредитами.

З вказаних розрахунків заборгованості вбачається, що позивач здійснював нарахування відсотків за кредитом до 27.11.2015 р. В той же час з точки зору колегії суддів апеляційного суду кредитор мав право здійснювати такі нарахування лише до 09.08.2014 року з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, кредитор направив на адресу боржника вимогу про погашення заборгованості за кредитами з попередженням про наслідки невиконання такої вимоги, яка була отримана 08.07.2014 року.

Положеннями п. 3.1.3 як одного, так й іншого кредитного договору встановлено, що у разі порушення термінів сплати кредитних платежів кредитор має право змінити термін повернення кредиту та вимагати його дострокового повернення.

Порядок дострокового повернення кредиту регламентується розділом VI обох кредитних договорів. Зокрема п. 6.2 встановлює, що вимогу про дострокове повернення кредиту кредитор направляє боржнику поштовим зв`язком, цінним листом, з повідомленням про вручення. При цьому відповідно до п. 2 п.6.2. терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит є обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі з тридцять другого календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань позичальника за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення банку.

Зважаючи на викладене, отримавши 08.07.2014 року вимогу банку боржник мав можливість погасити заборгованість до 09.08.2014 року включно (08.08.2014 року припадав на вихідний день). У разі невиконання боржником такого обов`язку термін повернення кредиту вважається таким, що настав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Після цього права та інтереси позивача забезпечуються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Дана правова позиція міститься в численних постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження №14-10цс18), яку на підставі положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України має ураховувати суд при застосуванні до спірних правовідносин.

Зважаючи на вищевикладену позицію правові підстави для здійснення нарахувань після 09.08.2014 року у кредитора були відсутні.

З представлених до суду розрахунків вбачається, що станом на 09.08.2014 року загальний розмір заборгованості боржника за кредитним договором №0 від 18.02.2008 року складав 247 581, 58 доларів США (155 998,77 доларів США - тіло кредиту, 91 582,81 доларів США - відсотки).

Станом на 09.08.2014 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 21.03.2008 року складала 174 137,00 доларів США ( 97 163, 20 доларів США - тіл кредиту, 76 973, 80 доларів США - відсотки).

Як вбачається з позовної заяви, позивачем було заявлено позовну вимогу про стягнення 223 202,01 доларів США заборгованості за кредитним договором №0 та 155 510,46 доларів США заборгованості за кредитним договором №0, що обумовлено тим, що в самій позовній заяві позивач не зазначив, станом на яку дату ним було обраховано заборгованість за кредитами. Таким чином, зважаючи на принци диспозитивності судового розгляду, враховуючи право позивача самостійно обирати межі своїх вимог в рамках існуючого підтвердженого права, суд вирішує справу саме в межах заявлених позивачем вимог.

В ході розгляду справи відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У відповідності до положень ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Зазначена позиція також була відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, як і в численних постановах КЦС, зокрема постанові від11липня2018 року у справі No366/1088/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що сплачувати за кредитом №0 відповідач припинив з квітня 2010 року, а за кредитом №0 з грудня 2010 року. В той же час до суду з даним позовом позивач звернувся лише 31.08.2015 року. За таких умов трирічний термін позовної давності за черговими платежами, нарахованими до 31.08.2012 року позивачем було пропущено, відтак вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. При цьому колегія суддів не бере приймає зазначену в розрахунках позивача оплату за кредитом №0 у розмірі 500 грн. в грудні 2012 року, яка могла б свідчити про переривання строку позовної давності за цим кредитом, оскільки в ході розгляду справи відповідач неодноразово стверджував про те, що з 2012 року відповідач платежів за кредитним договором не здійснював, а позивач не надав до суду доказів здійснення такого платежу відповідачем.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №0, станом на 31.08.2012 року позивач обраховував заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту у розмірі 15498, 77 доларів США, заборгованість за простроченими відсотками - 49 542, 00 доларів США, а разом - 65 040, 77 доларів США. За таких умов сума заборгованості за кредитом має бути зменшена на розмір такої заборгованості, нарахованої поза межами строку позовної давності. Таким чином за вказаним кредитом до стягнення підлягає сума у розмірі 158 161, 24 доларів США.

Станом на 31.08.2012 року заборгованість за договором №0 складала 33 723,79 доларів США простроченого тіла кредиту, 60 274,80 доларів США прострочених відсотків, а разом - 93 998,59 доларів США. Таким чином до стягнення за таким кредитним договором за виключенням нарахувань поза межами позовної давності підлягає 61 511,87 доларів США.

В той же час суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, що в свою чергу призвело до невірного вирішення справи по суті спору.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив вимогу про стягнення на його користь 378 712,47 доларів США; колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість його вимог на суму 219 673, 11 дол. США, що складає 58 % від загального розміру заявлених вимог. Таким чином зі сплачених позивачем 9 135,00 грн. судового збору йому має бути відшкодовано 5 298,30 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () заборгованість за кредитним договором №0 від 18.02.2008 року в розмірі 158 161 (сто п`ятдесят вісім тисяч сто шістдесят один) доларів США 24 (двадцять чотири) цента; заборгованість за кредитним договором №0 від 21.03.2008 року в розмірі 61 511 (шістдесят одну тисячу п`ятсот одинадцять) доларів США 87 (вісімдесят сім) центів, а разом 219 673 (двісті дев`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят три) доларів США 11 (одинадцять) центів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () 5 298 (п`ять тисяч двісті дев`яносто вісім) грн. 30 (тридцять) коп. - судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько