КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4344/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Виниченко Л.М. в м. Київ 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної негативної інформації та стягнення моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної негативної інформації та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 на персональній сторінці в соціальній мережі «Інстаграм» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 опублікувала допис, до якого долучено відеозапис, в якому ОСОБА_3 повідомляє негативну та недостовірну інформацію про нього, в якому повідомляються певні факти про сімейні обставини родини позивача та відповідача. Оскільки недостовірна та негативна інформація про позивача була розповсюджена відповідачем у мережі Інтернет, до якої має доступ численна кількість людей, а тому була поширена невизначеній кількості осіб для їх загального ознайомлення. Зокрема, в результаті поширення вищенаведеної інформації, вона стала публічно доступною для всіх користувачів та відвідувачів соціальної мережі «Інстаграм», включаючи користувачів, які додані до розділу «Читачі» особистої сторінки відповідача в даній соціальній мережі, а тому отримали автоматичне сповіщення про відповідні дописи відповідача, а також для інших користувачів інтернет-мережі без будь-яких обмежень у доступі, що в свою чергу спричинило приниження честі, гідності позивача. Використання відповідачем на поширеному нею відеозаписі висловлених тверджень стосовно позивача свідчить про її бажання створити негативне уявлення перед суспільством про те, що нібито позивач вчинив злочин по відношенню до своєї дружини ОСОБА_3 , що має ознаки ст. 125, 126, 146 КК України, є агресивною та небезпечною для суспільства людиною.

На підставі вищевикладеного просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 , інформацію, опубліковану та поширену ОСОБА_3 , у відеозаписі, розміщеному на персональній сторінці в соціальній мережі «Інстаграм» за вказаною адресою і вказаного змісту; зобов`язати відповідача протягом 3 календарних днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили спростувати зазначену інформацію зі своєї персональної сторінки у соціальній мережі «Інстаграм», розмістивши у ній під заголовком «Спростування» вступну та резолютивну частини рішення суду у цій справі; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. та судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.

Позивач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що справа надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва в результаті передачі її за підсудністю ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року, на представництво в якому до позову було долучено ордер адвоката, однак фактично тривалий час не передавалась, що пояснювалось представниками канцелярії суду відсутністю належного фінансування. Позовна заява надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва тільки 26 листопада 2020 року. Враховуючи наявну в матеріалах справи інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, у п`ятиденний строк, визначений ст. 187 ЦПК України, Дніпровський районний суд м. Києва не перевірив позовну заяву на наявність підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, та не відкрив провадження у справі, а повернув позовну заяву на підставі ухвали тільки 21 грудня 2020 року, що вочевидь не відповідає вимогам ч. 5 ст. 185 ЦПК України, та вказує на порушення судом строків на прийняття відповідного процесуального рішення та незаконність оскаржуваної ухвали.

Вказував на невідповідність вимогам закону підстав для повернення позовної заяви, викладених в оскаржуваній ухвалі, оскільки ЦПК України не визначив будь-яких додаткових обов`язків учасника справи у зв`язку з передачею справою за підсудністю до іншого суду, зокрема подачі нових ордерів або інших документів, не встановив строки для таких дій, відтак висновок суду, що представник позивача не дотримався неухильного виконання процесуальних обов`язків, є помилковим, а повернення позову - передчасним та необґрунтованим.

Зазначив, що оскільки позов було подано саме до Деснянського районного суду м. Києва згідно вимог ч. 1 ст. 27, ч. 9 ст. 28 ЦПК України, до суду представником позивача було надано документи, що підтверджують його повноваження на підпис відповідної позовної заяви та на представництво інтересів позивача в суді. До позовної заяви, серед іншого, представником було долучено копію посвідчення адвоката, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію договору про надання правової допомоги, за змістом якого клієнт надає адвокатському об`єднанню повноваження бути його представником у судових органах України будь-якої ланки, а не просто в Деснянському районному суді м. Києва.

Вважав, що висновки суду першої інстанції про те, що адвокат Пронін Є.І., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_4 , не мав права подавати та підписувати позовну заяву, є передчасним, надмірно формальним, необґрунтованим та незаконним, порушує право позивача на справедливий судовий розгляд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 21 грудня 2020 року на підставі ч. 2 ст. 175, 177, п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували волевиявлення позивача на надання повноважень адвокату Проніну Є.І. права підпису процесуальних документів, зокрема позову, для його розгляду Дніпровським районним судом м. Києва.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, даний позов підписано та подано в серпні 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва адвокатом Проніним Є.І. як представником позивача ОСОБА_4 . В позові зазначено, що справа є підсудною Деснянському районному суду м. Києва, оскільки останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 , що знаходиться в Деснянському районі м. Києва.

На а. с. 44 знаходиться довідка про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_3 , сформована старшим секретарем суду 11 серпня 2020 року, згідно якої зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року справу передано на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва на підставі ч. 1 ст. 27, ч. 9 ст. 187, ч. 1 ст. 31 ЦПК України (а. с. 45 - 46).

26 листопада 2020 року справа надійшла до Дніпровського районного суду м. Києва із супровідним листом від 20 листопада 2020 року і згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2020 року розподілена судді Виниченко Л.М. (а. с. 51, 54).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу (а. с. 55 - 57).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 ч. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, положеннях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до ст. 60, ч. 4 ст. 62 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400? КК України).

Вказаний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18).

Додатками до позовної заяви ОСОБА_4 , серед іншого, є копія посвідчення адвоката України № 000005 від 14 березня 2017 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000005 (а. с. 35 - 36), ордер на надання правничої допомоги адвокатом Проніним Є.І. ОСОБА_4 на підставі договору № 01/07/20 від 01 липня 2020 року в Деснянському районному суді м. Києва (а. с. 38), а також надіслана разом з матеріалами справи як додаток до неї, але не підшита копія договору № 01/07/20 про надання правової допомоги від 01 липня 2020 року, укладеного в м. Київ адвокатським об`єднанням «Пронін та Партнери» в особі керівника об`єднання Проніна Є.І., та ОСОБА_4 , згідно якого об`єднання приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо представництва його інтересів в цивільній справі за позовом клієнта до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної негативної інформації та стягнення моральної шкоди; за умовами договору передбачена п. 1.1 договору правова допомога включає в себе представництво та захист інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративне правопорушення. Строк дії договору - до 01 липня 2022 року.

Аналізуючи зміст ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1002708, доданого до позову на підтвердження повноваження представника, суд першої інстанції встановив, що адвокат Пронін Є.І., яким підписано позовну заяву, уповноважений на надання правової допомоги ОСОБА_4 у Деснянському районному суді м. Києва, та прийшов до висновку, що позовну заяву підписано особою, повноваження якої для представництва інтересів позивача у Дніпровському районному суді м. Києва не підтверджені, а тому позовна заява підлягає поверненню позивачу.

При цьому зміст договору № 01/07/20 про надання правової допомоги від 01 липня 2020 року, копія якого долучена до позову, судом першої інстанції не досліджено і не звернуто уваги, що за змістом п. 2.1 договору клієнт надає адвокатському об`єднанню в особі його адвокатів повноваження бути представником клієнта у судових органах України будь-якої ланки з усіма необхідними для того повноваженнями, які надано законом позивачеві, а отже повноваження адвоката Проніна Є.І. бути представником клієнта не обмежується Деснянським районним судом м. Києва.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ЦПК України не визначає будь-яких додаткових обов`язків учасника справи у зв`язку з передачею справи за підсудністю до іншого суду, зокрема подачі нових ордерів або інших документів, не встановлює строки для здійснення таких дій, відтак висновок суду, що представник позивача не дотримався неухильного виконання процесуальних обов`язків, є помилковим, а повернення позовної заяви - передчасним і необґрунтованим.

За наявності сумнівів щодо повноважень представника позивача, суд першої інстанції мав право залишити позовну заяву без руху, однак безпідставно усунувся від цього.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції передчасно повернув позовну заяву ОСОБА_4 , не дослідивши матеріали справи у повному обсязі та не надавши належної оцінки документам, наданим до позовної заяви на підтвердження повноважень представника позивача.

При цьому апеляційний суд враховує, що документи, надані до позовної заяви на підтвердження повноважень представника позивача в Деснянському районному суді м. Києва, до територіальної підсудності якого, як добросовісно вважав позивач, відноситься даний спір, в повній мірі відповідали вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Також апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги щодо постановлення ухвали суду першої інстанції з порушенням процесуального строку, встановленого ст. 185, 187 ЦПК України для прийняття судом процесуального рішення щодо відкриття провадження, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, а саме не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.