Провадження № 2/127/3032/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мутовкіній В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Сидорова П.В.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Гуменюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на даний час позивач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 26.03.2021, укладеним із третьою особою ОСОБА_3 .

Після придбання майна позивач дізналась, що у належній їй квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 на правах члена сім`ї попереднього власника (тітка третьої особи ОСОБА_3 ). На думку позивача, відповідач втратила право користування цією квартирою у зв`язку із зміною її власника, членом сім`ї нового власника вона не є.

Відповідач чинить перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою, адже відмовляється його звільняти добровільно, не пускає ОСОБА_1 до квартири.

Позивач у свою чергу вимушена винаймати житло для себе та своєї сім`ї, а саме чоловіка ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Сидоров П.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.36-41).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гуменюк Н.В. позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.88-95). Відповідач ОСОБА_2 додатково зазначила, що у разі надання їй іншого житла позивачем виселиться із спірної квартири добровільно.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, однак надала суду пояснення, в яких просить розглянути справу в її відсутність та задовольнити позов (а.с.117-118).

Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 20.04.1992 згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи №40481 від 03.09.2020 (а.с.96).

Право користування квартирою у відповідача виникло як у доньки першого її власника ОСОБА_6 згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27 вересня 1975 року (а.с.146).

У справі №127/10189/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування, скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом судами першої та апеляційної інстанцій згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року встановлено, що фактично відповідач проживала у даній квартирі з 1975 року (а.с.104, на звороті). При цьому, Верховний Суд у справі №127/10189/15-ц не знайшов підстав для задоволення позову у зв`язку із пропуском трирічного строку позовної давності позивачем ОСОБА_2 .

Вказаний будинок АДРЕСА_3 будувався за рахунок пайових внесків членів житлово-будівельного кооперативу №28. Особистий рахунок № НОМЕР_2 , який відповідає присвоєному пізніше номеру квартири, було відкрито на ім`я ОСОБА_6 . Перший пайовий внесок нею сплачено у 1969 році, останній (повна оплата паю) у 1984 році. При цьому, у період з 1967 по 1987 рік ОСОБА_6 перебувала у шлюбі із ОСОБА_8 . Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій у справі №127/10189/15-ц згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року, за весь цей час спорів з приводу прав на квартиру між подружжям не виникало (а.с.102).

Після смерті батька ОСОБА_8 відповідач ОСОБА_2 , у тому числі у заяві від 14 червня 2000 року про прийняття спадщини за законом, не ставила питання про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна у порядку спадкування, хоча прийняла після його смерті спадщину - грошовий вклад з відповідними відсотками та компенсацією (а.с.105, 148).

24 листопада 2005 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради ухвалено рішення №2/34 про оформлення свідоцтва про право приватної власності за ОСОБА_6 на двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_4 , на підставі якого 01 грудня 2005 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру (а.с.145, 149).

У подальшому, вказану квартиру ОСОБА_6 подарувала доньці ОСОБА_7 згідно з договором дарування від 01 лютого 2006 року, ОСОБА_7 своїй доньці ОСОБА_9 відповідно до договору дарування від 15 травня 2009 року (а.с.104, на звороті).

26 березня 2021 року між третьою особою ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №416 (а.с.10-13). Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 . У п.1.3 договору вказано, що продавець стверджує, що треті особи не мають прав на квартиру, а згідно з п. 1.6 договору квартира візуально оглянута покупцем до оформлення договору, недоліків або дефектів, які перешкоджали б її використанню за призначенням, на момент огляду не виявлено, претензій до продавця щодо якісних характеристик відчужуваної квартири немає. Ціна договору 783 000 грн, із яких 391 500 грн продавець отримала готівкою, а 391 500 грн покупець зобов`язувалась перерахувати на картковий рахунок продавця протягом одного банківського дня (п.2.1 договору).

Вказаний договір укладено за згодою чоловіка позивача ОСОБА_4 , з яким остання зареєструвала шлюб 12 серпня 2015 року відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.46). Від цього шлюбу у позивача та ОСОБА_4 є спільний малолітній син ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 08 серпня 2017 року (а.с.45).

26 березня 2021 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану вище квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250020459 від 26.03.2021 (а.с.14).

Крім цього, 26 березня 2021 року накладено обтяження на цю квартиру заборона її відчуження у зв`язку із реєстрацією іпотеки на користь АТ КБ «ПриватБанк», розмір зобов`язання 391 500 грн (а.с.143).

Станом на день придбання позивачем квартири у ній було зареєстровано відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , яких 26 березня 2021 року за її заявою як нового власника було знято з реєстрації (а.с.108).

Однак згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, у цивільній справі №127/10028/21 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання рішення і дій по зняттю з реєстрації місця проживання недійсним, позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 26 березня 2021 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.107-110).

Відповідно до листа т.в.о. заступника начальника Відділення поліції №1 Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області майора поліції Кременчука М. позивача у справі проінформовано, що спірні питання між нею та відповідачем у даній справі щодо розподілу квартири носять цивільно-правовий характер і вирішуються шляхом перемовин чи у судовому порядку (а.с.16).

Згідно з договором оренди житлового приміщення від 22 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 орендує у ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за орендну плату у розмірі 4500 грн щомісяця (а.с.127). На час розгляду справи строк дії договору оренди продовжено на 1 рік.

Сторонами визнається, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а відтак ця обставина згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Ні позивач, ні відповідач не мають іншого житла на праві власності.

Домовленостей між сторонами щодо строку та порядку проживання відповідача, вартості орендної плати тощо, після набуття позивачем права власності між сторонами не існувало. На час придбання квартири позивачу було відомо, що у ній проживає власник та члени її сім`ї, яка зобов`язувалась виселитися разом із іншими проживаючими у квартирі фактично особами протягом 14 днів після продажу квартири. Однак відповідач добровільно не виселилась.

Відповідач не є особою з інвалідністю, працює у ПрАТ «Володарка» постійно з 24.10.2003 на посаді швачки, за період з березня 2021 року по серпень 2021 загальний розмір її доходу становив 34 393, 90 грн з утриманням податків та зборів (а.с.120). На утриманні відповідача не перебуває жодна особа.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Одночасно згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Виходячи із системного аналізу вказаного вище рішення ЄСПЛ та ряду інших Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №569/4373/16-ц зробила висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зокрема, Верховний Суд орієнтував судів враховувати добросовісність дій сторін при укладенні договорів щодо відчуження об`єкту нерухомого майна, внаслідок яких певна особа може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, пропорційність порушення прав нового власника та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Вказаний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.

Крім цього, у цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.4 ст.156 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вказані положення ЦК України не передбачають припинення сервітуту на користування житлом із наданням іншого житлового приміщення.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення.

З наведеного можна дійти висновку, що особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку (у цій справі доньки першого власника житла) набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) викладено таку правову позицію: «З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору». Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зокрема, у даній справі відповідач ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, адже вона вселилась до спірної квартири до її приватизації за згодою наймача ОСОБА_6 як член її сім`ї згідно з ст. 64 ЖК УРСР.

Однак її мати ОСОБА_6 у подальшому відчужила вказану квартиру іншим особам, тобто відповідна підстава для особистого сервітуту відповідача на користування квартирою за ст. 405 ЦК України припинилась.

Так, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (ч.2 ст.156 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Після відчуження ОСОБА_6 належної їй квартири ОСОБА_7 , відповідач втратила статус члена сім`ї власника, адже ОСОБА_7 , як і ОСОБА_3 не доводились їй батьками, дітьми, чоловіком (дружиною), відповідні особи не були пов`язані спільним побутом та не вели спільне господарство із нею. Відтак, у розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР ОСОБА_2 може вважатися лише членом сім`ї ОСОБА_6 , але не ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , адже доказів протилежного суду не надано. ОСОБА_2 також не є членом сім`ї нового власника позивача ОСОБА_11 , спільним побутом із нею теж не пов`язана.

ОСОБА_11 категорично заперечує проти проживання у ній відповідача. Договір найму на проживання в спірній квартирі між сторонами не укладався, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

Проживання відповідача у спірній квартирі створює перешкоди позивачці у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Зокрема, спірна квартира має дві житлові кімнати, вона була збудована для проживання однієї сім`ї. Згідно із поясненнями сторін, наданими у судовому засіданні, на даний час у ній проживає відповідач ОСОБА_2 , періодично разом зі своїм співмешканцем.

При цьому, позивач ОСОБА_11 , яка є єдиним власником квартири, має свою сім`ю, яка складається із трьох осіб, у тому числі малолітнього сина.

Відповідно до ч.3 ст. 50 ЖК УРСР не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями.

Відтак, спільне проживання двох сімей неможливе.

Крім цього, між сторонами склалися неприязні стосунки, які у разі спільного проживання сторін негативно впливали б не тільки на реалізацію їх прав, але і на прав малолітньої дитини позивача.

Виселення ОСОБА_2 не буде для неї надмірним тягарем, адже вона є працездатною особою та має стабільний дохід, який дозволить їй винаймати інше житло, малолітніх дітей та будь-яких інших утриманців, фінансових зобов`язань вона не має. Крім цього, у судовому засіданні відповідач пояснила, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах, відповідна особа інколи теж проживає у спірній квартирі, а періодично в іншому місці, про яке вона суд свідомо не повідомила.

Натомість позивач ОСОБА_11 для придбання спірної квартири взяла кредит у банку, продовжує виплачувати його, на її утриманні перебуває малолітній син, для забезпечення його житлом вона винаймає квартиру, маючи іншу квартиру на праві власності, яку відповідач добровільно не звільняє та плату за найм (оренду) не сплачує.

Відтак суд, оцінюючи заявлені позовні вимоги на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, спірна квартира має дві житлові кімнати, позивач з дитиною змушена проживати у найманому житлі, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак згідно з законом повинна забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею, і приходить до висновку, що інтереси одноосібного власника квартири перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника, у якого припинились правові підстави користуватись чужим майном і підстави для збереження за ним жилого приміщення відсутні.

Окрім того, в силу ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908, 00 грн, понесений позивачем при подачі позову згідно з квитанцією від 29.04.2021 (а.с.5).

Також, відповідно до ч.2 ст.141 ЦП України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі задоволення позову на відповідача. Із доданих до позовної заяви договору про надання правової допомоги №б/н від 15.04.2021 (а.с.17-18), ордеру на надання правничої допомоги №1013481 від 27.04.2021 (а.с.19), попереднього розрахунку (а.с.20), опису робіт (наданих послуг) (а.с.135), квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 15.04.2021 (а.с.134, на звороті) вбачається, що позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 5 600 грн. за 5 год 30 хв роботи адвоката (з розрахунку 1051 грн за годину), а саме консультації, вивчення документів, складання позовної заяви, підготовки переліку питань для надання відповідей відповідачу, додатків до позовної заяви, заперечень на відзив.

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача на адресу суду не надходило, будь-яких заперечень щодо обґрунтованості, неспівмірності чи нерозумності таких витрат суду стороною відповідача надано не було. Хоча, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на іншу сторону, яка може заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/ 9215/15-ц звернуто увагу судів на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п.44).

Таким чином, при вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що витрати позивача підтверджені документально квитанцією до прибуткового касового ордера та детальним описом наданих послуг, заперечень щодо розміру витрат, їх обґрунтованості, співмірності та розумності від сторони відповідача не надходило.

А тому, зважаючи на те, що судом позов задоволено, слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 600 грн 00 коп.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 600 грн 00 коп (п`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення суду складено 29 грудня 2021 року.

Суддя