КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/5691/20 Головуючий у суді І інстанції Чередніченко Н.П.
Провадження № 22-ц/824/4/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення штрафу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» (далі - ТОВ «Мегаінвест Сервіс») звернулося до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» (далі - ВАТ «СЕБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»,та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 803 та одночасно з ним - договір іпотеки від 18 грудня 2007 року. За умовами кредитного договору відповідач отримав кредит в сумі 93 495,75 доларів США шляхом видачі готівки через касу банку з метою придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором поручителем позичальника виступила ОСОБА_2 , як солідарний боржник.

Позивач вказав, що на порушення взятих на себе зобов`язань, визначених в пунктах 3.5.14, 3.5.15 кредитного договору, а також в пункті 3.3 договору іпотеки, ОСОБА_1 , починаючи з 21 лютого 2013 року платіжні документи про сплату страхових внесків, які б підтверджували укладення договорів страхування предмету іпотеки, кредитору не надавав, а отримані в касі кредитні кошти використав не на придбання квартири, а на власні потреби, а саме на ремонт. 21 лютого 2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс»було укладенодоговори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, у зв'язку з чим позивач набув прав нового кредитора (іпотекодержателя). З огляду на те, що позичальником не належним чином виконані умови кредитного договору, а саме: використано кредитні кошти не за цільовим призначенням, а також потягом семи років не надавались договори страхування іпотечного майна, позивач вважає, що відповідно до пунктів 5.3.2, 5.3.3 цього договору існують підстави для солідарного стягнення з відповідачів на його користь нарахованого штрафу.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Мегаінвест Сервіс»просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь штраф за порушення умов кредитного договору № 803 від 18 грудня 2007 року у розмірі 143 946,04 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стороною позивача не надані належні та допустимі докази порушення відповідачами умов пунктів 5.3.2, 5.3.3 кредитного договору щодо нецільового використання кредитних коштів та щодо ненадання банку документів про страхування, а тому достатні підстави, з якими умови договору та закон пов`язує можливість солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача штрафних санкцій, відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Шеремета М.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовзадовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що кредитні кошти були використані відповідачами не за цільовим призначенням, а також з 21 лютого 2013 року останніми не надавалися докази кредитору на підтвердження сплати страхових платежів за договорами страхуванням, що відповідно до умов договору надає право новому кредитору вимагати стягнення штрафу в судовому порядку. Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не врахував пояснення відповідачів в судовому засіданні щодо відсутності у них договорів страхування квартири, яка є предметом іпотеки, а також відповідних платіжних документів, та не перевірив яким чином в дійсності були використані кредитні кошти після їх отримання позичальником в касі банку, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень вказав на те, що грошові кошти видавалися йому в приміщені банку після підписання договору купівлі-продажу квартири перед його нотаріальним засвідченням та передавалися у присутності нотаріуса продавцю під контролем співробітників банку та нотаріуса, про що був зроблений відповідний запис. Жодних претензій з боку первісного кредитора відносно правочину, який відбувся 18 грудня 2007 року, тобто в день укладання кредитного договору, протягом тринадцяти років його сумлінного виконання не виникало, а відповідно до положень договору про відступлення прав вимоги у позивача відсутнє право вимагати та нараховувати до моменту набуття таких прав штрафних санкцій за порушення умов основного договору, а саме до 21 лютого 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 також просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Проте зазначений відзив не приймається до апеляційного розгляду в силу вимог статей 183 360 ЦПК України, оскільки він не підписаний особою, що його надіслала.

Позивач та його представник - адвокат Шеремет М.О. в судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, за відсутності фінансування можливим та доступним для суду способом - на електронну адресу ТОВ «Мегаінвест Сервіс», що забезпечує фіксацію такого повідомлення, про що у справі є докази. Представник товариства Шеремет М.О. повторно направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в інших судових засіданнях.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Позивач скористався правом подати апеляційну скаргу та заяву про поновлення процесуальних строків на апеляційне оскарження, також усунути недоліки апеляційної скарги (оплатити судовий збір), подати відповідь на відзиви відповідачів на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Зважаючи на вимоги частини дев`ятої статті 128, частини п`ятої статті 130, частини другої статті 372 ЦПК України, а також категорію справи та ціну позову, колегія суддів визнала повідомлення сторін належним, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 803, згідно з яким відповідач отримав кредит в сумі 93 495,75 доларів США зі сплатою плаваючої відсоткової ставки строком до 18 грудня 2027 року шляхом видачі готівки через касу банку з метою придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с. 3-7).

За умовами пунктів 3.5.1, 3.5.14, 3.5.15 розділу № 2 кредитного договору позичальник зобов`язаний: всі суми, отримані згідно з цим договором, використовувати виключно за цільовим призначенням згідно із положеннями розділу № 1 цього договору; забезпечувати дійсність та належне виконання страхових договорів, зазначених в пункті 2.3. цього договору, протягом всього строку дії цього договору; щорічно, не пізніше двадцяти календарних днів до закінчення відповідного періоду страхування, надавати банку оригінали платежі них документів, що підтверджують сплату страхових платежів (премій) на наступний період страхування (календарний рік) та оригінали страхових договорів (полісів) укладених на умовах та із страховою компанією, що задовольняють банк, якщо інше письмово не погоджено з банком.

З метою забезпечення грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором поручителем виступила ОСОБА_2 у відповідності до пункту 2 розділу № 1 цього договору, а також 18 грудня 2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та ОСОБА_1 , який діяв за згодою ОСОБА_2 , було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого останнійпередав в іпотеку банку однокімнатну квартиру квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37,70 кв. м, право власності на яку буде зареєстровано іпотекодавцем в майбутньому на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі продажу квартири від 18 грудня 2007 року за реєстраційним № 3427 (а.с. 8-10).

18 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевельовим Я.Д. за реєстраційним № 3427 (а.с. 82, 83).

Встановлено, що 12 вересня 2012 року між ПАТ «Фідобанк», як правонаступником ВАТ «СЕБ Банк», та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 803 від 18 грудня 2007 року, в якому його сторони домовились внести зміни в низку істотних умов кредитування (а.с. 84-93).

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 уклав з ТДВ «Страхове товариство «Мегаполіс» договір № 05347/07/391 добровільного страхування майна - квартири АДРЕСА_1 строком до 27 листопада 2020 року, вигодонабувачем за яким є ПАТ «Фідобанк» (а.с. 100-112).

Відповідно до копії квитанції від 28 листопада 2019 року, відповідачем на виконання зазначеного договору страхування було сплачено грошову суму у розмірі 2 000,00 грн (а.с. 113).

З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» укладено договір № GL3N015231 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого позивач набув право вимоги банку до позичальника та поручителя, зазначених у додатку № 1 до договору, а саме: до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 (а.с. 11-14).

Відповідно до реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та акту приймання-передачі оригіналів документів від 21 лютого 2020 року ПАТ «Фідобанк» передало, а ТОВ «Мегаінвест Сервіс» прийняло матеріали кредитної справи № 803, а також сторонами було зафіксовано, що заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту) становить 167 096,14 грн, а заборгованість за нарахованими процентами - 00,00 грн (а.с. 14, 15, 33-35).

26 лютого 2020 року ТОВ «Мегаінвест Сервіс» як продавець уклало з Мацкевич О.М. як покупцем нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, яка була предметом іпотеки та належала ОСОБА_1 , з метою задоволення своїх вимог в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 36-37).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» вказувало, що відповідачами було використано отримані в касі банку готівкою кредитні кошти не за цільовим призначенням, а також з 2013 року останніми не були надані докази на підтвердження виконання вимог договору в частині належної сплати страхових платежів, а відтак наявні підстави для солідарного стягнення із них штрафних санкцій, розмір і порядок нарахування яких встановлено у пунктах 5.3.2, 5.3.3 кредитного договору.

Відповідачі в обґрунтування заперечень на позов зазначали про те, що ними були використані кошти за цільовим призначенням, про що свідчить придбання квартири в день укладення кредитного договору, а посилання позивача про не вжиття заходів щодо страхування майна є безпідставними.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Окрім того, виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, штрафом, який боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина другастатті 549 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, неустойка може нараховуватися на підставі домовленості сторін (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами у договорі) та/або на підставі відповідної норми закону (розмір та підстави стягнення визначаються актами законодавства).

Згідно із пунктом 5.3.2 розділу № 2 кредитного договору за нецільове використання кредиту позичальник зобов`язаний сплати банку штраф у розмірі 5 % від суми кредиту, використаного не за цільовим призначенням. Вказаний штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті згідно цього договору

Пунктом 5.3.3 розділу № 2 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно надання банку документів (в тому числі згідно з пунктами 3.5.11-3.5.16 цього договору) позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 1 % від суми кредиту, але не більше 500 грн за кожен випадок порушення.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України), а частиною першою статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За нормою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, 18 грудня 2007 року на виконання умов кредитного договору № 803 ОСОБА_1 отримав готівкою в касіВАТ «СЕБ Банк» грошові кошти у розмірі 93 495,75 доларів США для придбання нерухомого майна, саме: квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , продаж зазначеної квартири провадився за 555 500,00 грн, що становить 110 000,00 доларів США по курсу НБУ на день посвідчення цього договору, які покупець сплатив продавцю після підписання цього договору перед його нотаріальним посвідченням.

На договорі купівлі-продажу квартири також міститься застереження про те, що на прохання сторін це договір посвідчено нотаріусом адресою знаходження ВАТ «СЕБ Банк»: м. Київ, вул. Червоноармійська, 10.

Крім того, в пункті 2 розділу 1 кредитного договору № 803 від 18 грудня 2007 року зазначено, що сума початкового внеску дорівнює 15 % вартості нерухомого майна, яка встановлена у договорі купівлі продажу, а продавцем нерухомого майна є ОСОБА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, з урахуванням встановлених обставин справи і вищевказаних вимог закону, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем того, що після укладення кредитного договору, за яким готівка позичальнику була видана через касу банку, кредитні кошти були використані відповідачами не за цільовим призначенням, оскільки у цей же день було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено в нотаріальному порядку за адресою місцезнаходження кредитодавця, а доводи позову про те, що кошти були витрачені відповідачем не за цільовим призначенням, зокрема на ремонт квартири, ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються умовами укладених правочинів, сумами кредиту, початкового внеску і вартості придбаної квартири.

Судовим розглядом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що протягом кредитування у 2017-2019 роках та на час відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним та іпотечним договором в лютому 2020 року у ОСОБА_1 була відсутня прострочена заборгованість по кредиту та процентах, а основна сума заборгованості за тілом кредиту становила 167 096,14 грн.

За даними реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, який є додатком № 1 до договору № GL3N015231 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимогивід 21 лютого 2020 року, загальний розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 на дату укладення договору становить 167 096,14 грн, з яких 167 096,14 грн - заборгованість за тілом кредиту, 00,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами - 00,00 грн.

У відповідності до пункту 2.2 договору № GL3N015231 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимогивід 21 лютого 2020 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та позивачем, за цим договором новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1 цього договору, набуває наступні права кредитора за основними договорами: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів у сумах, вказаних у додатку № 1 до цього договору та визначених на момент набуття новим кредитором права вимоги, включаючи право вимагати сплати нарахованих і не сплачених на момент набуття права вимоги процентів у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати нарахованих і не сплачених на момент набуття права вимоги штрафних санкцій, неустойок (штрафів, пеней), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора відповідно до цього договору у обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

З наведеного слідує, що на момент укладення договорупро відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, ПАТ «Фідобанк»мав до відповідача вимоги виключно у розмірі та в частині сплати поточної кредитної заборгованості. Отже, у позивача відсутнє право вимагати та нараховувати до моменту набуття таких прав штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору, а саме до 21 лютого 2020 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що не можуть бути обґрунтованою підставою для стягнення з відповідачів штрафу посилання позивача на те, що з лютого 2013 року мало місце порушення умов кредитного позичальником щодо не надання банку договорів страхування іпотечного майна, оскільки належних доказів вказаним твердженням позивача, який набув прав вимоги до відповідачів у лютому 2020 році, до позову додано не було, як і відсутні переконливі докази того, що попередній кредитор мав претензії до відповідачів в частині виконання цих умов договору та звертався до них із вимогами про усунення порушень в цій частині.

У свою чергу відповідачем було підтверджено виконання умов договору в частині страхування, в тому числі і перед позивачем, зокрема надано договір добровільного страхування майна № 05347/07/391 від 28 листопада 2019 року, за умовами якого було застраховано квартиру АДРЕСА_1 та визначено, що вигодонабувачем за цим договором є ПАТ «Фідобанк».

Виходячи з вищевикладеного, законним і обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність належних та достатніх підстав, з якими умови кредитного договору та закон пов`язує можливість солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача штрафних санкцій, з огляду на недоведеність позивачем порушення відповідачами умов пунктів 5.3.2, 5.3.3 кредитного договору щодо нецільового використання кредитних коштів та ненадання банку документів про страхування предмету іпотеки.

При апеляційному перегляді справи колегія суддів також вважає за необхідне врахувати ту обставину, що через п`ять днів з часу набуття права вимоги за кредитним та іпотечним договором, а саме 26 лютого 2020 року ТОВ «Мегаінвест Сервіс» в особі директора Мацкевича Д.А. задовольнило свої грошові вимоги до ОСОБА_1 шляхом відчуження предмету іпотеки Мацкевич О.М. за ціною 184 189,00 грн відповідно до договору купівлі-продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 , в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 у справі № 204/7148/16-ц вказано про те, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 757/31271/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 634/18466/15-ц та від 27 лютого 2019 у справі № 263/3809/17.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів чи неустойки, передбачених договором.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Тобто, після закінчення строку виконання основного зобов`язання припинилося право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку у вигляді штрафу.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній