КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Матюшенковим Дмитром Вікторовичем, який діє на підставі договору, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , згідно з яким просив:

- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 26/100 квартири та належить на законних підставах ОСОБА_1 шляхом надання вільного доступу в квартиру;

- визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виділивши у користування: ОСОБА_1 ізольовану житлову кімнату площею 14,9 кв.м., а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ізольовані житлові кімнати площею 20,3 кв.м. та 21,3 кв.м., у загальному користуванні співвласників залишити кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральні, балкон та усунути з квартири тварин;

- стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1681,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником 26/100 частин квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 20.12.2004 року.

Відповідно до п. 1 Договору, 26/100 частки квартири становить 27,08 кв.м., у тому числі 1 кімнати житловою площею 14,9 кв.м. Вся квартира складається 3 кімнат, загальною площею 102,70 кв.м., у тому числі житловою площею 56,50 кв.м.

При цьому, співвласниками квартири є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яким належить 74/100 частки квартири.

Разом з тим, позивач вказував, що відповідачі не допускають його до житла як співвласника, що, в свою чергу, порушує його права.

Крім того, зазначав, що у зв`язку з постійними суперечками з відповідачами щодо спірної квартири, він позбавлений можливості користуватися та здавати в оренду вказане приміщення, отримуючи дохід.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що сторони по справі не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, позивач звернувся до суду в вказаним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2020 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні частиною квартири АДРЕСА_2 , що становить 26/100 та належить йому на праві власності. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наступним чином: виділено ОСОБА_1 кімнату площею 14,9 кв.м.; ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кімнати площею 20,3 кв.м. та 21,3 кв.м. відповідно; кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, балон залишено у загальному користуванні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 44-46).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не встановив власників іншої частини квартири та вирішив спір без участі ще одного співвласника спірної квартири - ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що наявні у матеріалах справи звернення позивача до органів поліції не можуть свідчити про нібито перешкоджання позивачу у користуванні майном, оскільки таким чином останній намагається отримати від відповідачів згоду на вселення невідомих орендарів (а.с. 44-53).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.09.2021 року апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 68, 69).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.09.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано строк на подання відзиву (а.с. 74, 75).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.09.2021 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (а.с. 76).

Позивач та його представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

Водночас, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також строки розгляду справи, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, за змістом ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Крім того, у відповідності з вимогами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Указана норма закону регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності.

Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно, а такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 526/2101/15-ц.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , а отже наявні підстави для зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою з метою уникнення подальших конфліктів, шляхом виділення позивачу кімнати площею 14,9 кв.м., відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - кімнати площею 20,3 кв.м. та 21,3 кв.м. відповідно, а кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, балкон - залишено у загальному користуванні.

При цьому, ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції вважав, що спір виник лише між позивачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як співвласниками квартири.

Так, дійсно, відповідно до Договору купівлі-продажу частини квартири від 20.12.2004 року ОСОБА_1 є власником 26/100 частин квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності на житло від 17.08.2005 року, інша частина - 74/100 спірної квартири належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках.

Однак, ОСОБА_5 , яка є співвласником спірної квартири, не була визначена позивачем як співвідповідач у справі.

Тобто, встановлюючи порядок користування квартирою, суд першої інстанції позбавив ОСОБА_5 можливості користування житловими кімнатами, а також площами загального користування, виділивши їх позивачу та іншим співвласникам - відповідачам у справі.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялося клопотань про залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості співвідповідача.

Разом з тим, ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 4, 48 ЦПК України відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку, позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

При цьому, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, можна дійти висновку, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, в той час як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Крім того, як наголошено в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 359/2077/17, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Однак, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та, враховуючи не визначене позивачем у повному обсязі коло належних відповідачів у справі, розглянув справу по суті пред'явлених позовних вимог та ухвалив рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що можливість заміни належної сторони можливе виключно на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, в той час як при здійсненні апеляційного перегляду справи суд не уповноважений на вчинення таких дій, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що ухвалене з порушенням норм процесуального права, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, виключно з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Також, слід зазначити, що в даному випадку аналіз інших доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає недоцільним з огляду на незалучення у даній справі усіх належних співвідповідачів.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 521 грн. 95 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Матюшенковим Дмитром Вікторовичем, - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 521 (дві тисячі п`ятсот двадцять одна) грн. 95 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська