1Справа № 335/2386/21 2-з/335/45/2021
УХВАЛА
про забезпечення позову
05 березня 2021 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі судді Алєксєєнка А.Б., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -
03 березня 2021 до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви в якій заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом:
- заборони будь-якому державному реєстратору України проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо внесення змін відносно корпоративних прав ОСОБА_2 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Комерційна Фірма «ПИФ» та їх відчуження до розгляду справи по суті;
- накладення арешту та заборону відчуження транспортного засобу: автомобіля легкового універсал-В, марки Toyоta, модель HIGHLANDER, VIN-код НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, об`єм двигуна3456 куб., сірого кольору, зареєстрований в НОМЕР_3 України до розгляду справи по суті.
Зі змісту заяви вбачається, що заявник просить суд забезпечити позов у межах 2 189 907,48 гривень, для можливого виконання рішення про стягнення зазначеної суми, у разі ухвалення такого.
В обґрунтування заяви зазначено, що 21.07.2012 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в розмірі 394 000 гривень, що на день укладення договору було еквівалентно 48 462,48 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 10% річних від суми позики, із кінцевим строком повернення до 01.06.2017 року. Проте, у встановлений договором строк ОСОБА_2 грошові кошти йому не повернув, у зв`язку із чим, станом на 26.01.2021 загальна заборгованість ОСОБА_2 за вказаним договором складає 2 189 907,48 гривень, яка складається з:
- основного боргу у розмірі 1 364 703,44 гривень, що за курсом Національного банку України станом на 26.01.2021 року еквівалентно 48 462,48 доларів США;
- несплачені відсотки у розмірі 375 828,99 гривень, що за курсом Національного банку України станом на 26.01.2021 року еквівалентно 13 346,20 доларів США;
- індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.06.2017 по 06.08.2020 включно у розмірі 321 055,30 гривень;
- трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.06.2017 по 06.08.2020 включно у розмірі 128 319,75 гривень.
Також, заявник зазначив, що неодноразово звертався до ОСОБА_2 з приводу повернення грошових коштів, проте останній повідомляв, що у зв`язку із фінансовими труднощами він не може повернути суму боргу, проте найближчим часом виконає свої зобов`язання в повному обсязі за рахунок продажу особистого майна.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів так і не виконав.
Спадкоємницею ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 , яка категорично не визнає та не має наміру повертати заборгованість ОСОБА_2 за договором позику.
Враховуючи зазначені обставини заявник зазначає, що має намір у встановлений законом строк звернутися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Вважає, що з огляду на те, що ОСОБА_3 заборгованість за договором позики не визнає наявні обґрунтовані підстави вважати, що нею можуть бути вжиті заходи щодо відчуження спадкового майна третім особам.
У зв`язку з чим вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та призвести до порушення прав ОСОБА_1 , за захистом яких він має намір в установлений законом строк звернутися до суду.
Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї документи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Аналізуючи вищезазначені норми, можна зробити висновок, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).
Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 26 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Як вбачається з матеріалів, доданих до заяви, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 21.07.2012 укладено Договір позики із Додатковими угодами, за якими ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 394 000 гривень, що на день укладення договору було еквівалентно 48 462,48 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних від суми позики до дня повернення позики. Строк повернення коштів відповідно до умов Договору встановлений сторонами до 01.06.2017 року.
Однак, як зазначає заявник, зазначені умови Договору позивальником виконані не були, у зв`язку із чим, станом на 26.01.2021 загальна заборгованість ОСОБА_2 за вказаним договором складає 2 189 907,48 гривень, яка складається з: основного боргу у розмірі 1 364 703,44 гривень, що за курсом Національного банку України станом на 26.01.2021 року еквівалентно 48 462,48 доларів США; несплачені відсотки у розмірі 375 828,99 гривень, що за курсом Національного банку України станом на 26.01.2021 року еквівалентно 13 346,20 доларів США; індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.06.2017 по 06.08.2020 включно у розмірі 321 055,30 гривень; трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.06.2017 по 06.08.2020 включно у розмірі 128 319,75 гривень.
З матеріалів наданих до заяви про забезпечення позову вбачається, що позичальник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно повідомлення Третьої запорізької державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №63327136 від 27.01.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. 21.08.2020 року заведено спадкову справу №27/2020 після померлого ОСОБА_2 .
Оскільки, заборгованість за Договором позики залишилася не відшкодованою заявник має намір звернутися до суду до спадкоємниці позичальника ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості у розмірі 2 189 907,48 гривень.
Заявник вважає, що оскільки ОСОБА_3 не визнається наявність заборгованості за договором позики нею можуть бути вжиті заходи з реалізації спадкового майна, що у подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Крім того, ОСОБА_2 згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться як керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Комерційна Фірма «ПИФ».
Заявник має намір подати позовну заяву про стягнення зі спадкоємиці позичальника ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики у розмірі 2 189 907,48 гривень.
Суд ураховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Крім цього, судом враховується, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову не зможе перешкодити господарській діяльності юридичних або фізичних осіб, а також не порушить інтереси інших осіб.
Вимоги щодо накладення арешту та заборону відчуження транспортного засобу: автомобіля легкового універсал-В, марки Toyоta, модель HIGHLANDER, VIN-код НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, об`єм двигуна 3456 куб., сірого кольору, зареєстрований в НОМЕР_3 України до розгляду справи по суті суд вважає необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, оскільки заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що зазначений автомобіль належить саме боржнику.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.
Підстав для застосування зустрічного забезпечення суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 149, 153, 154, 260 ЦПК України, суд, -
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
В іншій частині заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвалу видано 05.03.2021 року.

Строк пред`явлення ухвали до виконання до 06.03.2024 року.

Суддя: А.Б.Алєксєєнко