Справа № 360/735/19 Головуючий в суді І інстанції Осаулова А.А.
Провадження № 22ц-824/7103/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної реєстрації про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі з 17 грудня 2003 року, від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року місце проживання ОСОБА_2 визначено разом із матір`ю.

Вказував, що син ОСОБА_3 проживає разом із батьком та в категоричній формі не бажає змінювати своє місце проживання, дитина скаржиться на систематичні та повторні знущання, приниження та насилля щодо нього зі сторони матері та її теперішнього чоловіка, що змушує ОСОБА_2 звернутись до суду з даним позовом та просити суд визначити місце проживання сина сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Шевченківський районний суд міста Києва від 23 лютого 2021 року позов задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що місцевий суд не врахував, що ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання сина всупереч рішенню Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року по справі №753/21632/18, яким було відібрано сина від ОСОБА_2 та повернуто його за місцем проживання матері.

Апелянт вважає, що позивач звернувся до суду з цим позовом з метою недопущення виконання рішення про відібрання дитини, а твердження про застосування насильства до сина ОСОБА_4 з боку матері ґрунтуються на припущеннях, вважає, що суд безпідставно врахував висновок органу опіки та піклування Дарницької ДРА, оскільки його складено без врахування заперечень відповідача щодо зміни місця проживання дитини.

Від ОСОБА_2 надійшов до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, вказуючи на необґрунтованість вимог апелянта, він зазначає, що ним додано до позовної заяви письмові докази, що підтверджують обставини негативного впливу матері на дитину під час спільного проживання, також щодо непогодження апелянта з письмовими висновками органу опіки та піклування Дарницької ДРА, позивач вказує на повне ігнорування ОСОБА_1 запитів працівників органу опіки та піклування надати доступ для складання актів обстеження умов проживання дитини, а відтак просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання рішень судів про визнання місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини від батька та повернення її матері були пов`язані саме з категоричним небажанням дитини проживати разом з матір`ю, що підтверджено малолітнім ОСОБА_5 у судовому засіданні, а відтак, враховуючи інтереси дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2003 року до 13 жовтня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 передала дитину ОСОБА_2 для тимчасового перебування з батьком, проте батько дитину не повернув.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року по справі №753/21632/18 відібрано від ОСОБА_2 , малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , й повернуто його за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, матері ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звертався до органів поліції щодо застосування фізичного та психологічного насильства відносно сина ОСОБА_6 , про що вказував він сам (а.с. 19-21, 23-27).

Як вбачається із Висновку кандидата психологічних наук Л.М. Гридковець щодо перебігу психологічної роботи з дитиною ОСОБА_5 на базі «зеленої кімнати» Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 12 листопада 2018 року, результати психологічного дослідження ОСОБА_2 показали, що дитина переживає травмічний досвід в родині матері з боку ОСОБА_8 (чоловік матері дитини). Характер пережитої травми має ознаки психологічного насильства і певні ознаки фізичного насильства (жбурляння у хлопчика взуттям, підзатильники тощо). Дитина не схильна до негативних розповідей про людей, тому з`ясувати рівень фізичного насильства в сім`ї на етапі однієї зустрічі було унеможливлено. Для стабілізації психологічного простору ОСОБА_2 (2009 року народження) дитина потребує стабільної сприятливої домашньої атмосфери та психологічної допомоги дитячого психолога (а.с. 13-16).

У відповідності до висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року №101-9999/03 про визначення місця проживання ОСОБА_6 , вказаний державний орган як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити (змінити) місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_2 (а.с. 66-67).

Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування було з`ясовано, що дитина вже рік проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житло з усіма комунальними зручностями, чисте та охайне, оснащене меблями та побутовою технікою. У однокімнатній квартирі є дитяче ліжко, стіл для навчання та шафа для речей, створено умови для всебічного та гармонійного розвитку. Батько дитини виконує свої батьківські обов`язки на належному рівні, має стабільний дохід для утримання сина ОСОБА_4 . При цьому, мати дитини письмових пояснень не надала, до служби у справах дітей на неодноразові виклики не з`явилася. Думку дитини з`ясовано, ОСОБА_4 бажає проживати з батьком.

Належність умов для проживання, розвитку, виховання та навчання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (адреса реєстрації та проживання батька ОСОБА_2 ), встановлено відповідним актом від 11 жовтня 2019 року (а.с. 68).

Як вбачається із довідок про доходи ОСОБА_2 , який працює слюсарем з ремонту автомобілів в ФОП ОСОБА_9 та відповідних платіжних доручень, за період з листопада 2017 року по грудень 2019 року із заробітної плати ОСОБА_2 відраховувались суми аліментів на утримання сина ОСОБА_4 (а.с. 78-86, 103-105).

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є батьками ОСОБА_1 , надали суду пояснення, що остання чинила перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 після розлучення сторін по справі. Крім того, вважають, що позивачка поводиться жорстоко та несправедливо по відношенню до дитини, а тому їх онук бажає проживати разом із батьком.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду експерт ОСОБА_12 вказала, що проживання з батьком є дійсним бажанням дитини. Зі слів малолітнього ОСОБА_4 , його батько не проти його спілкування з мамою, створив для цього умови. Батьків він любить однаково, але проживати хоче з батьком, оскільки з ним він себе комфортніше почуває.

Також експерт додала, що проживання з батьком має позитивну динаміку щодо психологічного стану ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини (надалі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8).

Згідно частини 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуватись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення.

Відповідно до статті 141 СК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частини перша, друга статті 171 СК України вказують, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до преамбули та статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей», яка є частиною національного законодавства України, що під час розгляду справи судам слід враховувати права та найвищі інтереси дітей мають бути підтримані, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Судом першої інстанції, було допитано самого ОСОБА_2 у судовому засіданні у присутності експерта ОСОБА_12 без батьків де він виявив бажання проживати разом із батьком. Пояснив, що з ним він себе комфортніше почуває. При цьому, з матір`ю він бажає бачитись, але жити з нею не хоче.

Також судом першої інстанції враховано, що небажання сина ОСОБА_4 проживати разом із матір`ю не виникло під час розгляду цієї справи, а триває досить значний час.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Отже, рівність прав батьків є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне її виховання, тому в першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що встановивши фактичні обставин справи, надавши належну правову оцінку доказам у справі в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, надавши перевагу інтересам дитини, врахував, що хоча і є судові рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини від батька, вони не можуть бути виконані, оскільки їх невиконання пов`язане із категоричною відмовою дитини проживати разом із матір`ю, а тому дійшов обгрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Отже, у разі змін обставин, пов`язаних з віком дитини, при наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й у тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 607/425/16-ц від 15 жовтня 2020 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що мати дитини у разі визначення місця проживання сина з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно сина та участі у його вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 звернувся до суду з метою недопущення виконання рішення про відібрання дитини, відхиляються колегією судів, оскільки державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відмовив у передачі малолітнього ОСОБА_2 матері, вказавши на неможливість виконання рішення суду про відібрання дитини у зв`язку з категоричною відмовою дитини.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року №402/428/16-ц, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Доводи апелянта щодо безпідставності врахування місцевим судом висновку органу опіки та піклування Дарницької ДРА, у зв`язку з тим, що його складено без заперечень відповідача, оцінюються колегією суддів критично, оскільки з висновку вбачається, що ОСОБА_1 ігнорувала запити працівників органу опіки та піклування, натомість з матеріалів справи вбачається, що вона будь-яких письмових пояснень чи заперечень до органу опіки та піклування не надавала.

Твердження апелянта про те, що місцевим судом в рішенні не враховано посилання відповідача на практику Верховного Суду у справі №725/3024/17, оцінюються колегією суддів критично, оскільки наведені доводи не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: