Дата документу 28.12.2021 Справа № 331/1921/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/1921/20 Головуючий у 1 інстанції Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/4052/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в гарячій воді, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2020 року Концерн «міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в гарячій воді.

В обґрунтування позову зазначено, що що 01 грудня 2007 року між Концерном «МТМ» та фізичною особою - ОСОБА_1 укладено договір № 101938 «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді».

Згідно з п. 1.1. укладеного договору, теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді для опалення та надати послугу з централізованого постачання гарячої води споживачу, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами договору та додатками до нього.

Згідно укладеного договору об`єктом теплопостачання є викуплене нежитлове приміщення № 4 для використання під крамницю продовольчих товарів, яке знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку з загальнобудинковою системою опалення, по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2013 року у справі № 334/4899/13- ц, яке набуло чинності 28.12.2013 року, стягнуто з відповідача на користь позивача 7802 грн. 10 коп. основного боргу та судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

Вказаним рішенням встановлено, що позивач по відношенню до відповідача, являється виконавцем послуг з централізованого опалення і тому Відповідач має сплачувати вартість теплової енергії як виду житлово-комунальних послуг.

На виконання умов договору енергопостачальна організація відпустила теплову енергію у наступний період:

з листопада місяця 2016 по квітень місяць 2019 років на загальну суму 6813,85 грн.

Споживачем за вказаний період не здійснено оплату за поставлену теплову енергію, у зв`язку з чим, станом на теперішній час налічується непогашена заборгованість в зазначеній сумі.

Підставою для розрахунків споживача з теплопостачальною організацією є виставлені помісячні рахунки та акти приймання-передачі теплової енергії.

Відповідно до п. 6.4 Договору споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Всупереч цьому оплата за фактично спожиту теплову енергію не здійснена.

Загальний розмір заборгованості за укладеним договором, враховуючи індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних складає 8880,89 грн., яку Концерн «МТМ» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну Міські теплові мережі" суму заборгованості за спожиту теплову енергію в гарячій воді у розмірі 2648,78 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну Міські теплові мережі" 1124,70 грн. з яких: 308. 37 грн. - інфляційні втрати, 94,13 грн. 3 % річних, 722, 20 грн. - судовий збір.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Концерном «Міські теплові мережі» надано відзив на апеляційну скаргу. в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суд першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2007 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено договір № 101938 «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді».

Відповідно до п. 1.1. укладеного договору: теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді для опалення та надати послугу з централізованого постачання гарячої води споживачу, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами договору та додатками до нього.

За умовами договору, об`єктом теплопостачання є викуплене нежитлове приміщення № 4 для використання під крамницю продовольчих товарів, яке знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку з загальнобудинковою системою опалення, по АДРЕСА_1 .

Відповідна до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в силу приписів п.10.3 договору, відсутність підписаного договору про надання житлово-комунальних послуг, або незгода споживача з тим, що договір є пролонгованим не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг у повному обсязі.

Відповідно до розрахунку за особовим рахунком № НОМЕР_1 , оформленим на ОСОБА_1 , відповідачу у період з листопада місяця 2016 по квітень місяць 2019 років надавалось постачання теплової енергії на загальну суму 6813,85 грн. на адресу надання послуг: АДРЕСА_1 .

Положеннями статей ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно п. 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що споживачі можуть відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2005 № 4 затверджено Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання.

Відповідно до п. 1.2. Порядку, для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від вказаних мереж.

Згідно п. 2.1. Порядку, для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП.

До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканця будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.

Комісія після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації. Засідання комісії відбувається за участю заявника або його уповноваженого представника. Рішення комісії оформлюється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові.

Відповідно до п. 2.6 Порядку по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження.

Враховуючи вищезазначені приписи, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що наданий ОСОБА_1 . Акт обстеження системи теплопостачання від 15.10.2013 р. не є належним підтвердженням дотримання ним встановленої процедури відключення будинку від мереж ЦО і ГВП.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не виконав вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року N 4 до вчинення дій щодо відключення, суд дійшов до висновку, що він здійснив від`єднання від мереж централізованого опалення самовільно та не дотримався вимог щодо складання та затвердження акту про відключення нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, закріплених у пунктах 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 самовільно відключив свою квартиру та не вирішив у передбаченому чинним законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, не заслуховують на увагу його твердження про не отримання ним послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

В суді першої інстанції та в апеляційній скарзі скаржник посилається на рішення Ленінського районного суду Запоріжжя від 24.12.2013 року по справі № 334/4899/13-ц в якому зазначено, що: «…з акту від 15.10.2013 вбачається, що опалювальні прилади у вказаному нежилому приміщенні - демонтовані. Зазначене дає суду підстави вважати, що станом до 15.10.2013 відповідачу надавалися послуги з теплопостачання».

З рішення Ленінського районного суду Запоріжжя від 24.12.2013 року вбачається, що суд оцінив акт обстеження системи теплопостачання від 15.10.2013 як належний доказ, який підтверджує факт надання Концерном «МТМ» відповідачу ОСОБА_1 послуг з теплопостачання до 15.10.2013 р.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з урахуванням вимог Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2005 № 4, та обґрунтовано оцінив Акт обстеження системи теплопостачання від 15.10.2013 р. як недопустимий доказ неотримання відповідачем ОСОБА_1 послуг з теплопостачання в період з листопада місяця 2016 по квітень місяць 2019 років.

Таким чином, посилання скаржника на рішення Ленінського районного суду Запоріжжя від 24.12.2013 року як на преюдиціальне до встановлених в даному провадженні фактів та обставин, є хибним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заборгованість у відповідача утворилась з листопада 2016 по квітень 2019 років.

З вказаним позовом до суду позивач звернувся у травні 2020 p., тобто зі спливом строку позовної давності за позовними вимогами, які заявляються за період до 01 травня 2017 р.

З урахуванням приписів статей 253 267 ЦК України судом першої інстанції вірно встановлено, що не підлягають стягненню суми основного боргу, 3% річних, інфляційних витрат з ОСОБА_1 з листопада 2016 року по березень 2017 р. згідно наданого відповідачем розрахунку, який не спростований позивачем.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» суму заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 2648 грн. основного боргу та 1124,70 грн. з яких 308,37 грн. інфляційні витрати,94,13 грн.-3% річних за період з листопада 2016 по квітень 2019 років.

З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

При цьому, стягуючи з ОСОБА_1 722,20 грн. судового збору, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи (а.с.88).

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказане положення закону застосовується й у випадку, коли рішення суду ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 будучи особою з інвалідністю ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення в частині розподілу судових витрат, оскільки суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього на користь позивача судовий збір в розмірі 722,20 грн. за подання позову до суду.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 722,20 грн., в іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2021 року у цій справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судових витрат в розмірі 722,20 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: