Справа № 177/1393/20
Провадження № 2/177/177/21
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне)

Іменем України

18 лютого 2021 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Лівицький О.М., звернувся до суду 29.10.2020 з указаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 16290,02 грн та 3% річних від суми боргу в розмірі 340,08 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн та зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог указав, що на початку лютого 2020 року о 00 год. 51 хв., ОСОБА_2 написав звернення до позивача з проханням надіслати йому грошові кошти у борг. Оскільки конкретна сума вказана відповідачем не була, позивач надавала йому грошові кошти шляхом поповнення його мобільного телефону та у період з 16.02.2020 по 25.08.2020 здійснено поповнення на загальну суму 16290,02 грн. Позивач вважає надання грошей відповідачу у борг, а написане останнім звернення до неї в електронному виді, - борговою розпискою.

Маючи потребу в грошових коштах, у вересні 2020 року, з метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово телефонувала відповідачу з вимогою повернути борг. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення боргу не виконує, позивач звернулася за захистом свого порушеного права з указаним позовом до суду.

Позивач та її представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися. Від представника позивача 18.02.2021 через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його та позивача відсутності. Просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у ньому.

Відповідач, будучи повідомленим належним чином про день, час та місце судового розгляду, до суду повторно не з`явився, причини неявки не повідомив. Клопотань, заяв з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило, відзиву на позовну заяву останнім не подано.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, що не суперечить ст. 223 ЦПК України.

Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного висновку.

За правилами, що визначені ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що згідно з випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору SAMDN1044 від 03.03.2008 за період 16.02.2020 по 25.08.2020, виданої ПТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_1 (а.с.52-57), останньою здійснено поповнення мобільного НОМЕР_2 , на загальну суму 16290,02 грн.

Як слідує з відповіді начальника СД Інгулецького ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області, старшого лейтенанта поліції Сівік Н. від 01.02.2021 № 45.7/4-169, що надана на запит адвоката Лівицького О.М., представника позивача в справі, у секторі дізнання Інгулецького ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 0000104 від 16.09.2020 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом самоправства, тобто самовільного, у супереч волі власника - ОСОБА_1 , розпорядження майном останньої ОСОБА_2 . У рамках вказаного кримінального провадження оглянуто мобільний телефон ОСОБА_1 , під час якого виявлено СМС-повідомлення з номеру НОМЕР_2 , що підписаний як «Бардацьки». Належність вказаного номеру мобільного телефону ОСОБА_2 встановлена під час досудового розслідування. Кримінальне провадження № 0000104 від 16.09.2020 за ст. 356 КК України закрито згідно з постановою т.в.о. начальника СД Інгулецького ВП КВП Сівік Н.С., на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Позивач, відповідно до позовної заяви стверджує, що грошові кошти в сумі 16290,02 грн, які упродовж лютого-серпня 2020 року перераховано нею відповідачу ОСОБА_2 , шляхом поповнення його мобільного телефону, надано йому в борг, тобто, є позикою, а долучений до позовної заяви скрін-шот (фотофіксації) екрану телефону щодо скерованих смс-повідомлень (а.с.9), - борговою розпискою.

Як слідує зі змісту вказаного скрін-шоту, контакт, підписаний як «ОСОБА_2», звертається до особи на ім`я « ОСОБА_1 » з проханням про фінансову допомогу на придбання, зокрема, ліків та продуктів харчування, обіцяючи повернути отримані кошти відразу після продажу земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Окрім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, від 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16 та від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Зазначене вище свідчить про іншу правову природу отримання ОСОБА_2 грошей від ОСОБА_1 і написання смс-повідомлення не підтверджує факту укладення саме договору позики.

Тому суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, у розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався.

Сам лише факт наявності смс-повідомлення у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем.

З тексту вказаної розписки неможливо достовірно встановити, що позичальник та особа, до якої заявлено позовні вимоги, являються однією і тією ж особою, так як розписка не містить посилань на дату народження, місце проживання позичальника. Наявність запису у телефонній книзі контакту «ОСОБА_2», не вказує достовірно на відповідача, Крім того, суд однозначно не може пересвідчитись, що повідомлення написано саме особою на ім`я ОСОБА_2 .

Роздруківка СМС-повідомлення, що додана позивачем до позовної заяви, не може слугувати доказом правовідносин, які виникли між сторонами з приводу позики коштів, так як вказана роздруківка виготовлена позивачем, не містить посилань на абонентські номери, їх власників. Крім того, суду не надано доказів, що така переписка в дійсності мала місце.

Окрім того, суд зауважує, що електронні докази позивача, долучені до позовної заяви, - роздруківки електронної переписки в телефонній мережі без електронних підписів учасників листування, не можуть бути використанні як доказ у справі, через їх невідповідність вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки з цих роздруківок неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення.

У розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні наявних. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладання саме договору позики, а отже є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах ст. ст. 1048 -1050 ЦК України позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 16290,02 грн та трьох відсотків річних.

Враховуючи те, що у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю, судовий збір та витрати на правничу допомогу, згідно зі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 280-284, 287, 354, 355 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: