КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 370/519/16
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/328/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Іванченка М.М., Коцюрби О.П.

при секретарі Кемському В.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Солом`янського районного суду міста Києва Козленко Г.О., -

по цивільній справі № № 370/519/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mercedes-Benz S420 1995 року випуску в розмірі 88 156,50 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони перебували з 15.03.2008 року в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2013 року. Вона на праві приватної власності мала автомобіль марки Fiat, модель Scudo 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , яким на підставі нотаріальної довіреності мав право користування та розпорядження ОСОБА_2

23.02.2013 року відповідач продав вищевказаний автомобіль за 80 000 грн., своїй матері ОСОБА_5 , не повідомивши про укладення договору купівлі-продажу свого довірителя ( позивача), коштів за проданий автомобіль не передав.

Беручи до уваги, що судами при розгляді справи про розірвання шлюбу було вже встановлено, що з листопада 2012 року між подружжям (сторонами в справі) припинилися фактичні шлюбні відносини, спільне господарство не ведеться, то позивач вказувала на відсутність підстав вважати, що кошти від продажу автомобіля відповідачем у 2013 році були витрачені на потреби сімї. Тому просила суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24.10.2016 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у сумі 40 000 гривень, отримані ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу автомобіля від 23.02.2013 року.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 27.11.2017 року заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 24.10.206 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Згідно до ухвали Макарівського районного суду Київської області від 13.03.2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину грошових коштів у сумі 40 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 400 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Позивач подала відзив, заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити, ухваливши рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час продажу відповідачем автомобіля,він був спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивач має право на компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так при розгляді справи встановлено, що сторони з 15.03.2018 року перебували в зареєстровану шлюбі і у відповідності до заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2013 шлюб між ними розірвано.

За час перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю позивач та відповідач придбали за кредитні кошти автомобіль Fiat Scudo 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_1 .

21.02.2013 року у відповідності до довіреності посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак О.С. (зареєстрованою в реєстрі під № 149), ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на користування та розпорядження вищезазначеним автомобілем (а.с.40).

Згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2013року ОСОБА_2 продав вищевказаний автомобіль за 80 000,00 грн., своїй матері ОСОБА_5 .

Доводами апеляційної скарги є неврахування судом тієї обставини, що перед підписанням довіреності, ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом ст.ст. 60 та 65 СК України, тобто їй було відомо, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. І у випадку поділу спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зауважуючи при цьому, що в даному випадку, відчуження майна було здійснено за згодою подружжя (видана довіреність) та в інтересах сім`ї, оскільки на той час сторони перебували у шлюбі.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

За ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Обставини щодо набуття спірного автомобіля під час шлюбу та за кошти подружжя сторонами не заперечувалися.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, про те, що автомобіль марки Fiat Scudo 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_1 , був придбаний в період перебування сторін у шлюбі, та є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Матеріали справи не містять письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя (транспортного засобу). Наявність вказаної згоди заперечує і сама позивач.

Висновок щодо необхідності отримання письмової згоди другого з подружжя при розпорядженні транспортним засобом, який є спільною сумісною власністю подружжя, висловлений також Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року по справі № 133/3928/14-ц.

Також Верховним Судом зазначаються способи захисту такого порушеного права. Зокрема, право колишнього подружжя на майно, яке було об`єктом спільної сумісної власності, може бути захищено двома способами: шляхом визнання недійсним договору, за яким спірне майно відчужене на користь іншої особи, та шляхом отримання грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна.

Право вибору способу захисту належить особі, чиї права порушено та залежить від її намірів: отримати спірний об`єкт у володіння і користування чи отримати грошову компенсацію за частку у цьому об`єкті. Обидва способи захисту є належними та ефективними.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, обрала спосіб захисту власного порушеного права шляхом стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини спірного транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відчужуючи спірне майно (автомобіль) відповідач діяв на підставі довіреності та в інтересах сім`ї, на думку колегії суддів не узгоджується з приписами ст.ст. 237, 238 ЦК України.

Так, згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку вій представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У ході розгляду справи не було встановлено, що відповідач повідомив свого довірителя як про намір так і про саме укладення ним правочину щодо відчуження рухомого майна ( автомобіля) що був придбаний за кредитні кошти під час шлюбу сторін у справі.

Також не було надано відповідачем і доказів того, що кошти вилучені від продажу автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності сторін були використані в інтересах сімї.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст..ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України,правильно встановив обставини справи, в

результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Згідно з ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач:

Судді: