Справа № 344/4565/20
Провадження № 2/344/852/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Журавльової Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Івано-Франківськ справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 06.04.2020 звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.04.2020 відкрито провадження у справі.

Відповідач-1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 07.05.2020. Зокрема, відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи, просив про застосування строків позовної давності.

Позивач 15.05.2020 надав відповідь на відзив, що долучений до матеріалів справи.

Відповідач-2 також скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 16.11.2020, після заміни судом неналежного співвідповідача, зокрема, відповідач-2 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи, просив відмовити у задоволенні позву, оскільки він не обґрунтований, не базується на нормах права, а зі змісту позову неможливо встановити в чому полягає завдання моральної шкоди та з яких міркувань виходив позивач.

Позивач вимоги, викладені в позовній заяві в судовому засіданні підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити повністю.

Сторона відповідача проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши справу в межах доводів позовної заяви, вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 ЦК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірного звільнення його із займаної посади та органів прокуратури йому спричинено моральні страждання та вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, вказує, що йому довелося змінити спосіб життя, а усвідомлення, що він є безробітним, у пошуках роботи, залишившись без засобів до існування почав відчувати душеві страждання, що виразились в зниженні самооцінки, втрати самоповаги, страти відчуття повноцінності в суспільстві, підвищенні тривожності і дратівливості, порушенні сну і депресивних епізодах. Після поновлення на роботі позивач все одно відчував скутість на робочому місці і в цілому, неможливість відновити нормальні стосунки з колегами, їхньої поваги втрати частини комунікабельності, такий моральний стан посилювався усвідомленням підпорядкованості діючому керівництву, яке негативно налаштоване відносно позивача. До завершення трудового спору позивач звільнився за власним бажанням, вказавши, що не витримав моральних страждань. Враховуючи глибину своїх душевних страждань, характер та тривалість витрат часу, зусиль з урахуванням вимог розумності і справедливості заявляє, що 50000,00 грн. є прийнятним розміром моральної шкоди.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1статті 16 ЦК України).

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв.

Враховуючи усі обставини справи в їх сукупності суд приймає і погоджується із доводами сторони позивача в частині того, що позивач зазнав моральних страждань, а також із розміром визначеної сатисфакції.

В той же час, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

До вимог про відшкодування шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством строк визначається за ст. 233 КЗпП України, і відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" конкретизовано, що встановлюється до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП ( 322-08 ).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Кодекс законів про працю України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права працівників, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору. При реалізації цього права велике значення має позовна давність, суть якої полягає в наданні можливості особі у визначений законодавством строк розраховувати на захист свого порушеного права судом. Трудове законодавство не містило і не містить норм, у яких було б розкрито зміст позовної давності, порядок її обчислення, підстави для зупинення чи поновлення тощо. У КЗпП встановлено лише строк звернення до суду про вирішення трудового спору, який за своєю суттю і є позовною давністю. Основним нормативним актом, який регулює питання, пов`язані з існуванням інституту позовної давності (строків звернення до суду), є Цивільний кодекс України, у якому визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257); для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (стаття 258). Тобто лише у випадках, прямо передбачених у законах, застосовуються позовна давність, відмінна від загальної. У сфері регулювання трудових відносин скорочена позовна давність визначена в статті 233 Кодексу, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк, який обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відтак суд враховує доводи сторонни відповідача, що звернення до суду за захистом свого права позивачем відбулося без дотримання строку позовної давності, як спеціального так і загального, оскільки дізнавшись про своє порушене право, що завдало йому і моральних страждань, він ще 06.10.2016 звернувся в суд за захистом, натомість же із позовом про відшкодування моральної шкоди в суд позивач звернувся лише 02.04.2020 поза межами строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Отож в задоволенні позову слід відмовити.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача, згідно до ст. 141 ЦПК України .

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.10, 12, 76, 141, 223, 259, 263-265,268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 05.03.2021 року.

Суддя О.В. Шамотайло