Ухвала

04 березня 2021 року

м. Київ

справа № 444/2308/18
провадження № 61-2743ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року Акціонерне товариство (далі АТ) «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування вимог покликався на те, що 17 лютого 2016 року комісією у складі працівників регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» під час обстеження земельної ділянки залізниці, за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради Гупала З. М., в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області виявлено, що на 15 км + 811 м 15 км + 841 м перегону Рудно-Підбірці за ходом, з правої сторони від осі головної колії, в смузі відведення залізниці на відстані 20 м знаходиться металева огорожа, яка огороджує земельну ділянку, на якій ростуть плодові дерева, яку без будь-яких правових підстав розмістила відповідачка ОСОБА_1 , тоді як ширина смуги відведення залізниці на даному перегоні становить 30 м, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17 лютого 2016 року.
Вважає, що відповідачка самовільно, без будь-яких правових підстав, зайняла земельну ділянку та розмістила металеву огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
Зазначає, що обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, загальновідомі з джерел правової інформації, якими є законодавство УРСР, Конституції СРСР, законодавчі акти СРСР та Урядові постанови, прийняті до Акту проголошення незалежності держави України у 1991 році.
Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року).
Позивач зазначає, що із врахуванням діючих у період складання Плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25 жовтня 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року та Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07 лютого 1933 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
В результаті самовільного зайняття відповідачкою земельної ділянки, порушено право залізниці на землекористування у межах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці, за яку залізниця сплачувала й продовжує сплачувати земельний податок, що підтверджується копією податкової декларації з плати за землю.
У зв`язку з викладеним, позивач просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15 км + 811 м - 15 км + 841 м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії, в смузі відведення залізниці та демонтувати металеву огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці, на якій ростуть плодові дерева.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 травня 2019 року у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задоволено. Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 травня 2019 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15 км + 811 м 15 км + 841 м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії, у смузі відведення залізниці та демонтувати металеву огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці, на якій ростуть плодові дерева. Вирішено питання судових витрат.
У лютому 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовує тим, що повний текст оскаржуваного судового рішення вона отримала засобами поштового зв`язку 21 січня 2020 року, на підтвердження чого надала оригінал конверту апеляційного суду про направлення їй оскаржуваної постанови.
Згідно з положеннями статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані заявником докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.

Крім того, ОСОБА_1 також заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке обґрунтовує тим, що розмір судового збору, який підлягає сплаті за подачу касаційної скарги перевищує 5 % її річного доходу за 2020 рік. На підтвердження зазначеного надала довідку про доходи Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області від 22 січня 2021 року.

Із доданої до клопотання довідки Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області вбачається, що за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року дохід ОСОБА_1 склав 21 754,03 грн.

Вирішуючи питання про відстрочення ОСОБА_1 сплату судового збору, Верховний Суд виходить із того, що у своїй практиці Європейський суд зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку, що наявні підстави для відстрочення ОСОБА_1 сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки розмір судового збору (3 524,00 грн) становить більше 5 відсотків розміру річного доходу (1 087,70 грн) ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, клопотання заявника про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягає задоволенню.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 914/1420/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 466/6683/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами не досліджено зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.
Враховуючи, що судом не встановлено підстав для залишення касаційної скарги без руху, відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги, зважаючи на те, що доводи касаційної скарги містять посилання на передбачені законом підстави касаційного оскарження судових рішень, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та витребування матеріалів указаної вище справи.
Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд, статтею 8 Закону України «Про судовий збір» у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року.

Задовольнити клопотання представника ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору.

Відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року.

Витребувати з Жовківського районного суду Львівської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 444/2308/18.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик