ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2079/21 Справа № 201/2471/20 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року

по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності , -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності, в якому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу торговельного павільйону від 16.09.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3416;

- визнати недійсним договір дарування торговельного павільйону від 20.09.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3454;

- припинити право власності на об`єкт нерухомого майна: торговельний павільйон, загальною площею 37,8 кв. м, що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння та розташований за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: ОСОБА_1 , номер запису про право власності 1282795 від 07.06.2013; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 16435406 від 16.09.2016; за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 16486818 від 20.09.2016;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, шо розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прививши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого об`єкта: торговельного павільйону загальною площею 37,8 кв. м, шо складається з: літ. А-1 -торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року по справі № 200/1587/13-ц визнано право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно: торговельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 у справі 200/1587/13-ц скасовано, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено.

Земельна ділянка, на якій розташовано вказане нерухоме майно по АДРЕСА_1 належить Дніпровській міській раді.

Нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети, відсутня декларація про початок будівельних робіт та декларація про готовність об`єкту до експлуатації, відсутні докази того, що земельна ділянка використовується на законних підставах.

Спірний об`єкт, що належав ОСОБА_1 підлягає знесенню за рахунок останнього, а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан.

На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013, відповідно до якого зареєстровано права власності за ОСОБА_1 на спірний об`єкт, яке в подальшому було скасовано, останній здійснив розпорядження майном шляхом укладення договору купівлі- продажу на користь ОСОБА_4 , який у подальшому відчужив спірний об`єкт на користь ОСОБА_3 без відповідних правових підстав, оскільки в силу закону ОСОБА_1 не міг визнаватися власником.

Враховуючи вищевикладене, відчуження на підставі договору купівлі-продажу № 3416 від 16.09.2016 та договору дарування торговельного павільйону № 3454 від 20.09.2016 є незаконними, а правочини недійсними.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року по справі № 200/1587/13-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 8000,00 гри. відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно: торговельний павільйон літ. А-1, навіс - літ. а, мощення - 1, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно: торговельний павільйон літ. А-1, навіс - літ. а, мощення -1, за адресою: АДРЕСА_1 таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об`єкта в експлуатацію.

На підставі цього рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 07.06.2013 року зареєстровано право власності на торговельний павільйон, загальною площею 37,8 кв. м., що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння, що розташований за адресу АДРЕСА_1 . Відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 3106778 від 13.06.2013 року прийнято державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Анненковим Максимом Ігоровичем.

Після цього, 16.09.2016 року право власності на зазначений об`єкт нерухомості перейшло до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 3416 від 16.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г., нею же прийняте і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31430261 від 16.09.2016 року.

У подальшому, 20.09.2016 на підставі договору дарування торговельного павільйону № 3454 від 20.09.2016 об`єкт відчужено на користь ОСОБА_3 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31480165 від 20.09.2016 прийнято приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г.

Також, судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 року у справі 200/1587/13-ц рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року скасовано, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності на торговельний павільйон загальною площею 37,8 кв. м., що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. А - навіс, І - мостіння та розташований за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

При цьому апеляційним судом встановлено, що згідно листа Управління державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 4/1-368 від 16.07.2018 року, за даними архівної бази вказаного Управління, стосовно об`єкта будівництва по АДРЕСА_1 ), дозвільна документація відсутня; повідомлення про початок виконання будівельних робіт не реєструвалось; дозвіл на виконання будівельних робіт не надавався; об`єкт в експлуатацію не вводився.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Верховний Суд в Постанові від 03.10.2018 року у справі № 520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.

Верховний Суд в Постанові від 13.11.2019 року у справі № 686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав.

Верховний Суд в Постанові від 15.05.2019 року у справі № 462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був законним власником вказаного майна на момент вчинення спірних правочинів, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року про визнання за ним права власності на спірний об"єкт було чинним.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком у повному обсязі, зважаючи на наступне.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Крім того, відповідно до абз.18 розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 року щодо Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Як вбачається із матеріалів, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013, відповідно до якого зареєстровано права власності за ОСОБА_1 на спірний об`єкт, яке в подальшому було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 року, ОСОБА_1 здійснив розпорядження майном шляхом укладення договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 , який у подальшому відчужив спірний об`єкт на користь ОСОБА_3 .

Тобто на момент звернення позивача до суду із позовною заявою про визнання недійсними договорів 12 березня 2020 року, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року, відповідно до якого зареєстровано права власності за ОСОБА_1 на спірний об`єкт, було вже скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 року.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного торговельного павільйону недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, стороною якого він не був, обрав неналежний спосіб захисту, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з цих підстав.

З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про припинення права власності на спірний павільйон та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: ОСОБА_1 , номер запису про право власності 1282795 від 07.06.2013; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 16435406 від 16.09.2016; за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 16486818 від 20.09.2016, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсними договорів про відчуження нерухомого майна.

У даній справі предметом розгляду є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу торговельного павільйону від 16.09.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання недійсним договору дарування торговельного павільйону від 20.09.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , припинення право власності на спірний торговельний павільйон та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: ОСОБА_1 від 07.06.2013; за ОСОБА_2 від 16.09.2016; за ОСОБА_3 від 20.09.2016 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, шо розташована за адресою: АДРЕСА_1 , прививши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торговельного павільйону.

Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача у попередній стан.

З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного торговельного павільйону недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.

Оскільки, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами купівлі-продажу.

Також, колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть вважатися особами, які здійснили самочинне будівництво, а отже позовна вимога про знесення цього будівництва була звернена саме до ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Оскільки вимоги про повернення спірної земельної ділянки та про знесення самочинно побудованого торговельного павільйону спрямовані не до власника спірного нерухомого майна та користувача спірної земельної ділянки, яким на час розгляду цієї справи є ОСОБА_3 , а до іншої особи - ОСОБА_1 , тому указані позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача.

Клопотань про заміну цього відповідача належним позивач не заявляв, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради- задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, в частині припинення права власності на об"єкт нерухомого майна та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року в частині зобов"язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого об"єкта - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко