ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа №643/325/21

провадження №22-ц/818/5715/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 липня 2021 року, ухвалене суддею Афанасьєвим В.О.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 10 липня 2020 року о 18.40 год. у м. Харкові в районі будинку 45 по вул. Валентинівський сталась ДТП між автомобілем Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 та автомобілем ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілю ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачці на праві власності, завдано механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Згідно постанови Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2020 року винним у скоєнні ДТП визнано відповідача ОСОБА_2 , дана постанова набрала законної сили. Єдиним власником автомобіля ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 рік випуску 2014 є позивачка ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно полісу обов`язкового страхування № АО/6989837. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн., франшиза - 950 грн. На адвокатський запит адвоката позивачки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надано відповідь від 02 жовтня 2020 року № 09-02-16/9539, згідно з якою повідомлено, що згідно зі страховими актами № ОЦВ-СП-20-20-30190/1, № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування НАСК «ОРАНТА» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 24 012,83 грн. (24962,83 грн. (розмір матеріального збитку з урахуванням зносу)- 950,00 грн. (франшиза)) на рахунок потерпілої особи. До відповіді ПАТ «НАСК «ОРАНТА» додано належним чином завірені копії документів на 6 аркушах, а саме: страхових актів, розрахунків страхового відшкодування, витягу з дослідження, ремонтної калькуляції та протоколу огляду транспортного засобу по страховій справі № 30190. Відповідно до Зведеної таблиці даних попереднього розрахунку розміру матеріального збитку Дослідження № АХ 4716 ЕН 2 та ремонтної калькуляції № НОМЕР_2 , складених відповідно 01.10.2020 року та 28.07.2020 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА», вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача без урахування зносу складає 28 282,74 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням зносу складає 24 952,83 грн. Всього виплачена ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сума страхового відшкодування потерпілій ОСОБА_1 склала 24 012,83 грн. без ПДВ. Оскільки, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_1 не сплачено суму франшизи у розмірі 950,00 грн. та суму зносу (42%) у розмірі 3 319,91 грн. Тобто всього ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_1 не відшкодовано вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля у розмірі 4 269,91 грн. (950,00 грн. + 3 319,91 грн.). Відповідач не сплачує відшкодування добровільно, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Просить стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 4 269,91 грн. та вирішити питання, щодо судових витрат.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 липня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 4 269,91грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суму франшизи у розмірі 950,00 грн. відповідач сплатив ОСОБА_5 (чоловіку ОСОБА_1 , оскільки у позивачки відсутній банківський рахунок), окрім того, позивачкою не наведено жодного доказу та обґрунтування, що її права порушені, чим саме підтверджується фактична шкода та в якому розмірі, відсутні будь-які докази підтверджуючи розмір фактичної шкоди. Зазначає, що оскільки розмір матеріальної шкоди не перевищує розмір страхової суми, то відповідач не повинен відшкодовувати заявлену позивачкою суму матеріальної шкоди, заперечував проти стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката, оскільки позивачка є фахівцем у галузі права, місце реєстрації пошкодженого транспортного засобу однакове з адресою місця здійснення адвокатом позивачки своєї діяльності, сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною та нереальною відносно ціни позову.

ОСОБА_1 в особі ії представника ОСОБА_6 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування відзиву посилалась на тіж самі факти та пояснення, що і в позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.07.2020 року о 18.40 годі в м. Харків в районі будинку 45 по вул. Валентинівській, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 та ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 .

Внаслідок ДТП автомобілі, в тому числі автомобіль ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачці на праві власності, отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2020 року, яка ОСОБА_2 не оскаржувалась і набрала законної сили, винним у скоєнні ДТП визнано відповідача ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч.4, 5, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Єдиним власником автомобіля ЗАЗ Sens державний номерний знак НОМЕР_2 рік випуску 2014 є позивачка ОСОБА_1 ,згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , копія якого наявна в матеріалах справи, автомобіль є приватною власністю позивачки на підставі договору дарування, про що свідчить особлива відмітка на даному свідоцтві.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно полісу обов`язкового страхування № АО/6989837. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн, франшиза - 950 грн.

На адвокатський запит адвоката позивачки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надано відповідь від 02 жовтня 2020 року № 09-02-16/9539, згідно з якою повідомлено, що згідно зі страховими актами № ОЦВ-СП-20-20-30190/1, № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування НАСК «ОРАНТА» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 24 012,83 грн. (24962,83 грн. (розмір матеріального збитку з урахуванням зносу)- 950,00 грн. (франшиза)) на рахунок потерпілої особи. До відповіді ПАТ «НАСК «ОРАНТА» додано належним чином завірені копії документів на 6 аркушах, а саме: страхових актів, розрахунків страхового відшкодування, витягу з дослідження, ремонтної калькуляції та протоколу огляду транспортного засобу по страховій справі № 30190.

Згідно Зведеної таблиці даних попереднього розрахунку розміру матеріального збитку Дослідження № АХ 4716 ЕН 2 та ремонтної калькуляції № НОМЕР_2 , складених відповідно 01.10.2020 року та 28.07.2020 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА», вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача без урахування зносу складає 28 282,74 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням зносу складає 24 952,83 грн.

Згідно зі страховим актом № ОЦВ-СП-20-20-30190/1 від 30.07.20 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 10.08.2020 року виплатило на рахунок потерпілої особи власника пошкодженого автомобіля ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 21 799,56 грн. без ПДВ.

Згідно зі страховим актом № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 від 01.10.20 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 05.10.2020 року виплатило в якості доплати до раніше сплаченої суми на рахунок потерпілої особи власника пошкодженого автомобіля ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 2 213,27 грн. без ПДВ. Цим страховим актом уточнено розмір зносу транспортного засобу на день страхового випадку 42%, у зв`язку з чим прийнято рішення провести доплату до раніше сплаченої суми страхового відшкодування.

Рішення (страхові акти тощо) або дії ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про виплату страхового відшкодування по страховій справі № 30190 позивачкою не оскаржувалось, позивачка з ними погодилась. Відповідачем та його представником також не надано до матеріалів справи доказів оскарження цих рішень (страхових актів тощо) або дій, тому рішення (страхові акти та інші документи страхової справи № 30190) ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про виплату страхового відшкодування позивачці є діючими, правомірними, суд вважає їх такими, що вчинені відповідно до діючого законодавства.

Всього виплачена ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сума страхового відшкодування потерпілій ОСОБА_1 склала 24 012,83 грн. без ПДВ.

Виходячи з вищевикладеного, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_1 не сплачено суму франшизи у розмірі 950,00 грн. та суму зносу (42%) у розмірі 3 319,91 грн.

Отже, всього ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_1 не відшкодовано вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля у розмірі 4 269,91 грн. (950,00 грн. + 3 319,91 грн.).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 24 012,83 грн. Предметом спору є стягнення суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна, яке не було виплачено страховиком.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

З постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 вбачається, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Посилання представника апелянта на те що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з ОСОБА_2 не відповідає фактичним обставинам справи та обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Відносини між відповідачем та ПАТ «НАСК «ОРАНТА», яким було застраховано автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону № 1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Крім того Договором (полісом) обов`язкового страхування № АО/6989837 передбачено франшизу в сумі 950,00 грн.

Різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

За таких обставин саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки суд приймає за основу ремонтну калькуляцію № НОМЕР_2 від 28.07. 2020 року, використану ПАТ «НАСК «ОРАНТА» при визначенні страхового відшкодування, з яким позивачка погодилась та не оспорювала у встановленому порядку.

Відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивача, в матеріалах справи відсутні.

Так, згідно із ремонтною калькуляцією № АХ4716 ЕН від 28.07.2020 року, вартість відновлювального ремонту склала 28 282,74 грн., а вартість матеріального збитку (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) згідно зведеної таблиці даних попереднього розрахунку матеріального збитку Дослідження № АХ 4716 ЕН-2, складеного 01.10.2020 року, - 24 962, 83 грн.

Страховиком виплачено потерпілій ОСОБА_1 24 012,83 грн. (із розрахунку 28 282,74 грн. майнового збитку з урахуванням зносу 950,00 грн. франшизи 3 319,91 грн. суми зносу).

Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 4 269,91 грн. із розрахунку: 3 319,91 грн. вартість зносу + 950,00 грн. франшиза).

Судом апеляційної інстанції не приймається заперечення представника апелянта на той факт, що відповідачем було сплачено суму франшизи у розмірі 950,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_5 (чоловіка потерпілої ОСОБА_1 ), у зв`язку з відсутністю карткового рахунку у позивачки, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на рахунок ОСОБА_1 були сплачені кошти щодо страхового відшкодування на безготівковий рахунок ОСОБА_1 із зазначенням номеру картки. Отже, посилання апелянта, що вартість франшизи була сплачена на рахунок ОСОБА_5 , оскільки у позивачки відсутній особистий рахунок, спростовується фактичними матеріалами справи (а.с. 24,25).

Доводи апелянта про те, що страхові акти № ОЦВ-СП-20-20-30190/1, № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 не відповідають дійсності та різняця у визначенні відсотку зносу КТЗ, а тому не є належним та допустимим доказом, судовою колегією не приймаються оскільки доказів на спростування вищевказаних актів відповідачем не надано, він також не звертався до суду з клопотанням про призначення відповідної судової автотоварознавчої експертизи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру стягнутої матеріальної шкоди.

Що стосується вимог позивачки щодо відшкодування судових витрат, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи в суді першої інстанції у якості представника позивача ОСОБА_1 діяла адвокат Яблонська Н.Г. на підставі ордеру серії АХ № 1042341 від 03.03.2021 року (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000168, видане 09.11.2018 року Радою адвокатів Луганської області на підставі рішення № 09/11-11 від 09.11.2018 року), яка діє на підставі укладеного Договору про надання правової (правничої допомоги) № б/н від 02 вересня 2020 року.

За умовами п.1.1 договору, правова допомога надається адвокатом Клієнтові у спосіб визначений цим договором.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Виконавцю гонорар в розмірі передбаченому додатковою угодою.

30.10.2020 адвокатом Яблонською Н.Г. за погодженням з Клієнтом ОСОБА_1 складено акт приймання передачі наданої правової допомоги до Договору про надання правової допомоги № б/н від 02.09.2020 року.

У даному акті зазначено найменування видів правової та професійної правничої допомоги (послуг), що були надані ОСОБА_1 на виконання вказаного Договору на загальну суму гонорару у розмірі 5 000,00 грн.(а.с. 35)

05.03.2021 адвокатом Яблонською Н.Г. за погодженням з Клієнтом ОСОБА_1 складено акт приймання передачі наданої правової допомоги до Договору про надання правової допомоги № б/н від 02.09.2020 року.

В акті зазначено найменування видів правової та професійної правничої допомоги (послуг), що були надані ОСОБА_1 на виконання вказаного Договору на загальну суму гонорару у розмірі 4 200,00 грн.(а.с. 101).

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними».

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.

Разом з тим колегія суддів вважає, що клопотання адвоката Яблонської Наталії Григорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_7 щодо відшкодування витрат на правничу допомогу понесених за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих заявником документів, колегія суддів вважає неспівмірним наданий адвокатом Яблонською Н.Г. обсяг послуг з їх вартістю (5 000,00 грн.+4 200,00 грн.), враховуючи фактичний вид правової допомоги (складання і відправлення адвокатського запиту на адресу ПАТ «НАСК «ОРАНТА»; складання позовної заяви ; складання відповіді на відзив до позовної заяви та подання процесуальних документів до суду), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг. Підготовка до розгляду цієї справи у суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи адвоката, а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. Стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для ОСОБА_2 , що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, тощо.

При цьому колегія суддів також враховує, що позивач є професійним адвокатом та мала можливість брати участь у розгляді справи в порядку самопредставництва.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 3 000 грн. В іншій частині вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду підлягає зміні в частині стягнення витрат на правову допомогу зі зменшенням суми стягнення до 3 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 липня 2021 року в частині суми стягнення витрат на правову допомогу - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 (три тисячи) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова