Справа № 462/1753/21 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/3501/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м.Львів

Справа № 462/1753/21

Провадження № 22ц/811/3501/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 18 серпня 2021 року у складі судді Пилип`юк Г.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

22 березня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він з 13 жовтня 2005 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді слюсаря з ремонту парогазотурбінного устаткування третього розряду в групі з ремонту допоміжного котельного устаткування цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ, будівель і споруд згідно наказу № 250-к від 13 жовтня 2005 року та звільнений 6 жовтня 2014 року за угодою сторін. Вказує, що із 1 січня 2010 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15 жовтня 2020 року суд ухвалив стягнути на його користь 42 187,00 грн. невиплаченої основної заробітної плати за період з 1 січня 2010 року по 6 жовтня 2014 року та 56 789,02 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 98 976,02 грн. Зазначає, що відповідачем було здійснено фактичну виплату цієї заборгованості 9 лютого 2021 року рішенням суду від 15 жовтня 2021 року, всього - 98 976, 02 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Його розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період невиплати заробітної плати становить 359 135,83 грн., оскільки середньогодинна зарплата становить 28,37 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 197 952 грн. 04 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та інших обов`язкових платежів. В решті вимог відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржує ЛМКП «Львівтеплоенерго». В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення оскаржується з мотивів неповноти встановлення судом обставин справи та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного і неповного дослідження доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд невірно застосував норми матеріального права. Вказує, що судом не було надано оцінку доводам відповідача щодо строків позовної давності. Стягнення середнього заробітку не відноситься до позовних вимог щодо стягнення заробітної плати, а відтак на вказані позовні вимоги поширюється строк позовної давності у три місяці з часу, коли позивач дізнався про порушення своїх вимог. Зазначає, що в зв`язку з тим, що недонарахування заробітної плати було зумовлене збитковістю тарифу на теплову енергію, добровільна виплата недонарахованої заробітної плати була неможливою. Однак з поданням позовної заяви було здійснено розрахунок спірної суми, та встановлено межі недоплаченої заробітної плати, яка була виплачена позивачу. Звертає увагу, що позивач звернувся з вимогами через 7 років після звільнення, що суттєво збільшило розмір стягнення. При цьому позивачем не здійснювалися жодних дій щодо отримання недоплаченої заробітної плати в добровільному порядку. Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що позивач 13 жовтня 2005 року прийнятий на роботу слюсарем з ремонту парогазотурбінного устаткування третього розряду в групу з ремонту допоміжного котельного устаткування в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ, будівель і споруд згідно наказу № 250-к від 13 жовтня 2005 року.

1 січня 2006 року група перейменована в групу з ремонту котельного устаткування згідно наказу №5 від 10 січня 2006 року.

1 грудня 2006 року позивачу присвоєно четвертий розряд за професією слюсар з ремонту парогазотурбінного устаткування згідно наказу №259-к від 1 грудня 2006 року.

1 вересня 2007 року позивача переведено в Теплоелектроцентраль -1 в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, будівель і споруд слюсарем з ремонту парогазотурбінного устаткування четвертого розряду згідно наказу №311-к від 31 серпня 2007 року.

1 травня 2009 року позивач переведений слюсарем з ремонту парогазотурбінного устаткування по п`ятому розряду згідно наказу № 195-к від 30 квітня 2009 року.

6 жовтня 2014 року позивач звільнений з роботи за угодою сторін згідно наказу №578-к від 5 жовтня 2014 року.

Судом встановлено, що з 1 січня 2010 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вказаний період належної позивачу заробітної плати, оскільки при розрахунку посадового окладу відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова № 462/4482/20 від 15 жовтня 2020 року ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 42 187 грн. невиплаченої основної заробітної плати за період з 1 січня 2010 року по 6 жовтня 2014 року та 56 789, 02 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.

9 лютого 2021 року відповідачем виплачено заборгованість за рішенням суду у розмірі 98 976,02 грн.

Середній заробіток за час затримки належних до виплати сум при звільненні за період 7 жовтня 2014 року до 9 лютого 2021 року становить 359 135,83 грн., з урахуванням середньогодинної заробітної плати в розмірі 28,37 грн.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача за період з 1 січня 2010 року до 7 жовтня 2014 року, зокрема неналежний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У п.21 постанови Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрав України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Згідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З розрахункових листів вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 6 жовтня 2014 року до 9 лютого 2021 року становить 359 135,83 грн.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Величина середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 359 135,83 грн. позивачем визначена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року.

Такий розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку ним не надано.

Судом встановлено, що під час звільнення ОСОБА_3 підприємством не провело з ним розрахунок у повному обсязі. Сума невиплаченої заробітної плати становила 42 187 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати - 56 789,02 грн., що разом становило 98 976,02 грн.

Суд першої інстанції вірно з урахуванням принципу співмірності, розумності та справедливості прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача подвійного розміру від суми заборгованості перед позивачем та зменшив середній заробіток до 197 952,04 грн.

З висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам справи, засадам і принципам цивільного судочинства, належить погодитися. Такі висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись: п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________Р.В. Савуляк