Справа № 357/9746/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Ковальчук Ю. В.,

За участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ;

відповідча ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: 1. Головне управління Національної поліції у Київській області; 2. Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 в серпні 2021 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна. належного ОСОБА_5 , накладений на підставі постанови слідчого Білоцерківського МВВС від 08.01.2008 та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.02.2008 за № 6684330, шляхом виключення запису про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 6684330 від 28.02.2008.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після смерті свого сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщука Анатолія Олександровича для прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого сина, яке складається з 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки (паю) площею, 4,2636 га, розташованої на території Рудосільської сільської ради Володарського району Київської області. Згідно її заяви заведено спадкову справу № 61188001. Однак, нотаріус повідомив її про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю арештів. З інформаційної довідки вбачаєтья те. що на нерухоме майно її сина ОСОБА_5 за № НОМЕР_1 28.02.2008 накладено арешт на підстав постанови Білоцерківського ГУМВС України в Київській області, зокрема постанови слідчого Білоцерківського МВВС Сови В.В. від 08.01.2008, яка винесена під час досудового розслідування у кримінальній справі № 02-3398 по обвинуваченню, зокрема і ОСОБА_5 з метою забезпечення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 . Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.04.2009 у справі № 1-225/09 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України і призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_2 і ОСОБА_4 задоволені в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 2000 грн. на користь ОСОБА_4 115000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до автоматизованої системи виконавчих проваджень немає відкритих проваджень щодо боржника ОСОБА_5 . Отже, потреба в наявності арешту, накладеного слідчим Білоцерківського МВВС від 08.01.2008 для забезпечення цивільного позову відпала, оскільки даний арешт не стосується виконання вироку в частині конфіскації 1/2 частини майна. Вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт, є неспівмірною із розміром матеріальної шкоди, яку присуджено судом до стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілих. Проте, через наявність цього арешту в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач не має змоги оформити спадщину на нерухоме майно, яке залишилося після смерті сина і вона не може реалізувати свої права власника та розпорядитися ним.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2020 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2021 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 11 листопада 2021 року.

05 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло пояснення третьої особи Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому представник третьої особи просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з тим, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як арешт на майно накладався за КПК в редакції 2012 року і скасувати вказаний арешт може виключно слідчий суддя за правилами, передбаченими статтею 174 КПК України.

Судове засідання, призначене на 03 листопада 2021 року відкладено на 29 грудня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_4 і представників третіх осіб Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського відідлу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

В судовому засіданні 29 грудня 2021 року представник позивача адвокат Атаманчук О.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задоволити. Додатково повідомила суд про те, що не оскаржувала в апеляційному порядку ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду від 12 лютого 2021 року. Кримінальна справа, у якій було накладено арешт на майно ОСОБА_5 закінчилася ухваленням Білоцерківським міськрайонним судом 09 квітня 2009 року обвинувального вироку, який набрав законної сили. Вказаний вирок судом ухвалено за нормами КПК України в редакції 1960 року. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у даній кримінальній справі не вносилися, дані щодо здійснення досудового розслідування у ній за нормами КПК України в редакції 2012 року відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог і оформлення позивачем спадщини, визнавши таким чином позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання двічі, 11 листопада 2021 року та 29 грудня 2021 року не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом Рекомендовані повідомлення про вручення йому поштових відправлень повернулися на адресу суду 29 вересня 2021 року та 24 листопада 2021 року у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Представники третіх осіб в судові засідання, призначені на 11 листопада 2021 року та 29 грудня 2021 року не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчть рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень, які повернулися на адресу суду 27 вересня 2021 року, 29 вересня 2021 року, 23 листопада 2021 року, 24 листопада 2021 року.

Судом встановлені наступні фактичні та зміст правовідносин:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 .

Померлий ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 05 травня 1994 року був власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 4,2636 га, що розташована на території Рудосільської сільської ради Володарського району Київської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю І-КВ № 104421 від 12 березня 2002 року.

Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук А.О. видано довідку ОСОБА_3 про те, що вона є спадкоємцем за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 28.02.2008 зареєстровано арешт нерухомого майна № 6684330 на підставі постанови про накладення арешту на майно Білоцерківського міського відділу ГУ МВС України в Київській області від 08.01.2008 у кримінальній справі № 02-3398, власником якого є ОСОБА_5 .

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2009 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки майна. Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 2000 грн., на користь ОСОБА_4 115000 грн. у відшкодуванні завданої матеріальної шкоди. Відомостей про скасування даного вироку в апеляційному чи касаційному порядках, матеріали справи не містять

Відповідно до довідки про звільнення ОСОБА_5 звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання.

Листом Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби від 18.12.2020 повідомлено адвоката Атаманчук О.О. про закінчення 31.07.2018 виконавчого провадження ВП № 3307286 щодо виконавчого листа № 1-255 Білоцерківського міськрайонного суду про конфіскацію в дохід держави 1/2 частки майна ОСОБА_5 від 30.10.2009 на підставі п.3 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби від 18.12.2020 повідомлено адвоката Атаманчук О.О. про закінчення 31.07.2018 виконавчого провадження ВП № 55470658 щодо виконавчого листа з примусового виконання виконавчого напису № 11618 від 18.08.2017 про стягнення з ОСОБА_5 коштів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 22417,25 грн. на підставі п.3 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Станом на 18.08.2021 за результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП, даних щодо наявності виконавчих проваджень, відкритих щодо боржника ОСОБА_5 , немає.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2021 відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні її клопотання про зняття арешту з майна Вказаною ухвалою зазначено, що арешт майна, про скасування якого просить ОСОБА_3 був застосований під час досудового слідства до набрання чинності КПК 2012 рок, а тому не може бути знятий відповідно до положень статті 174 КПК України в редакції 2012 року. Відомостей щодо скасування вказаної ухвали слідчого судді матеріали справи не містять.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

У поданому позові ОСОБА_3 просила скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна. накладеного на підставі постанови слідчого Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Киїській області від 08.01.2008 в межах кримінальної справи № 02-3398, порушеної щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ст. 186 ч.2 КК України.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у даній справі ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано винними у кримінальній справі, що розглядалася судом за правилами КПК України в редакції 1960 року.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Арешт на майно ОСОБА_5 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Судом, при ухваленні вироку у даній кримінальній справі, не вирішено питання щодо зняття чи скасування арешту, накладеного за постановою слідчого.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Судом встановлено, що позивач у даній цивліьній справі ОСОБА_3 зверталася до слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із клопотанням про зняття арешту з нерухомого майна, проте ухвалою слідчого судді вказаного суду від 12 лютого 2021 року, в задоволенні клопотання останньої відмовлено у звязку з тим, що вказана справа має вирішуватися цивільно-правовому порядку. В апеляційному порядку ухвала слідчого судді не оскаржувалася.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Правова позиція у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц.

Посилання представника третьої особи ГУНП в Київській області щодо неможливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, так як вона має розглядатися виключно в порядку кримінального судочинства, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 461/233/17-ц, судом не приймається до уваги через те, що кримінальна справа, у якій судом ухвалено обвинувальний вирок, розслідувалася слідчим та розглядалася судом за правилами КПК України в редакції 1960 року. Даних щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досдуових розслідувань та здійснення у ній досудового розслідування за правилами, передбаченими КПК України в редакції 2012 року, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом ОСОБА_3 не є судом, установленим законом.

Статтею 1216 ЦК України визначено поняття спадкування.

Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування, відповідно до статті 1217 ЦК України, здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, згідно статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1268 ЦК регламентовано прийняття спадщини

Так, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідінсть задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 211, 247, 258, 259, 352-354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: Головне управління Національної поліції у Київській області; 2. Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити повністю.

Скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна, належного ОСОБА_5 , накладений на підставі постанови слідчого Білоцерківського МВВС від 08.01.2018 та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відсчуження обєктів нерухомого майна 28.02.2008 за № 6684330, шляхом виключення запису про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого мйна за реєстраційним номером 6684330 від 28.02.2008.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

Відповідач 2: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

Третя особа 1: Головне управління Національної поліції в Київській області. місце знаходження: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15. Код .

Третя особа 2: Блоцерківський міський відідл державної виконавчої служби Центрального мідрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місце знаходження: 09112, Київська область, місто Біла Церква, бульвар Олександрійський, будинок 94. Код .

СуддяМ. М. Бебешко