Номер провадження: 22-ц/813/6908/21
Номер справи місцевого суду: 523/1757/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

31 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позивач зазначає, що з 24.07.1999 року до 17.12.2019 р., вона з відповідачем перебували у шлюбі. У сумісному шлюбі у позивача та відповідача народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, а тому ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 10000 грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. За час шлюбу набуто майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , позивач просить суд виділити їй у власність 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.

18 червня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, який був прийнятий судом.

Позивач зазначає, що з 24 липня 1999 року до 17 грудня 2019 року вони з відповідачкою перебували у шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 вказує, що 24.04.2009 р. він разом із відповідачкою за зустрічним позовом придбали квартиру АДРЕСА_2 та оформили договір купівлі продажу квартири на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_2 вказує, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності, а є його особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Здійснено поділ спільного майна подружжя, а саме виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вартість якої становила 150896 грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2300 грн. щомісячно, починаючи з 31 січня 2020 року по 24.07.2020 року, а з 25.07.2020 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1500 грн. до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1508 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7500 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено поділ спільного майна подружжя у вигляді 2/3 частин квартири, а саме виділено у власність ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . В задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 840 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати у частині виділу у власність ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та у частині виділу у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у виділі частини квартири АДРЕСА_3 та виділити ОСОБА_1 у власність 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги докази та зроблено помилкові висновки.

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 08 грудня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

06 грудня 2021 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 до канцелярії Одеського апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що він захворів, а на підтвердження вказаних обставин надає виписку із медичної карти.

Розглянувши заяву сторони скаржника, судова колегія дійшла висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторони у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».

Отже, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині поділу 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення оскаржується в частині поділу 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 .

Так, здійснюючи поділ спільного майна подружжя у вигляді 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції послався на те, що з наявних у матеріалах справи та досліджених доказів вбачається, що позовні вимоги позовів є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.07.1999 року. Шлюб було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси 17.12.2019 року.

За період шлюбу сторони набули у власність майно:

1) квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_2

2) квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрована за ОСОБА_3 (1/3 частка) та ОСОБА_1 (2/3 частки).

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частині перша статті 70 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2003 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках набули у власність за Розпорядженням органу приватизації № 183129 квартиру АДРЕСА_6 , про що видане свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 .

26 листопада 2007 року ОСОБА_5 подарувала свою частку у розмірі 1/3 квартиру АДРЕСА_6 , ОСОБА_1 .

12 березня 2009 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (в інтересах якого діяли батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) продали квартиру АДРЕСА_6 , у відповідності до часток, які їм належалина праві власності, а саме ОСОБА_1 2/3 частки, ОСОБА_3 1/3 частка, продаж здійснено за 27572 грн.

Того ж дня, 12 березня 2009 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (в інтересах якого діяли батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) придбали: ОСОБА_3 1/3 частку, ОСОБА_1 2/3 частки квартири під номером АДРЕСА_2 . Вартість квартири 27765 грн.

Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які вони отримали від продажу квартири, що належала їм на праві приватизації у частині 1/3, та 1/3 по договору дарування та 1/3 частини ОСОБА_3 .

Вказані обставини підтверджуються відповідними доказами, які наявні в матеріалах справи,

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 . була набута на особисті кошти ОСОБА_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , які вони отримали від продажу квартири, що належала їм на праві приватизації у частині 1/3 та 1/3 за договором дарування та 1/3 частини ОСОБА_3 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги щодо відступлення від принципу рівності при розподілі спільного майна подружжя не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно із ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. 20 грудня 2021 увільнений від роботи, що підтверджується довідкою №361д від 20.12.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом. Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 21 по 23 грудня 2021 року включно, що підтверджується довідкою №362д від 20.12.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 24 грудня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року скасувати в частині визнання спільним майном подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання спільним майном подружжя та поділу 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк