Провадження №2/748/694/21
Єдиний унікальний № 216/552/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої - судді: Майбороди С.М.,

з участю секретаря судового засідання Оніщенко Ю.В.,

представника відповідача адвоката Богданова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп» про визнання трудовими відносини, поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Року Дніпропетровської області від 20.05.2021 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп» про стягнення заробітної плати відповідно до ст.31 ЦПК України передана за підсудністю на розгляд до Чернігівського районного суду Чернігівської області, яка надійшла до суду 12 липня 2021 року. В поданому позові з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просить визнати трудові відносини між ним та відповідачем за фактично виконану роботу без укладення трудового договору в період часу з 21.04.2020 року по 17.07.2020 року, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відповідачу з урахуванням роботи в надурочний час, роботи у нічний час, у святкові та неробочі дні, заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з 21.04.2020 року по 17.07.2020 року, поновити його на посаді охоронника у ТОВ «АльфаПреміумГруп», зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2020 року по час поновлення на роботі, зобов`язати відповідача відшкодувати завдану моральну шкоду в сумі 60 000 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач без укладання трудового договору, на підставі підписаного ним в односторонньому порядку договору «про надання послуг», перевищуючи норму робочого часу доба через добу працював на посаді охоронника в ТОВ «АльфаПреміумГруп» з 21 квітня 2020 року до 17.07.2020 року. В подальшому його з особистих мотивів звільнили із займаної посади та не виплатили заробітну плату за відпрацьований травень, червень та 17 днів липня 2020 року. За квітень було виплачено на руки 4600 грн. Під час прийому на роботу відповідач не витребував трудову книжку та не зробив до неї відповідний запис про прийняття на роботу.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.02.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. В подальшому справу передано за підсудністю до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 липня 2021 року справу прийнято до провадження. 29.09.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Відповідачем надано відзив на позов, відповідно до якого ТОВ «Альфа Преміум Груп» заперечується факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах, видачі службового посвідчення, з приводу чого товариство звернулось до правоохоронних органів. Звертають увагу, що ОСОБА_1 у травні 2020 року працював у ТОВ «Металургсервіс Плюс», де отримував заробітну плату, що доводиться наданою ним же довідкою. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій вказує, що предметом даного спору є визнання факту трудових відносин між ним та відповідачем, нарахування та виплати заробітної плати. У кримінальному провадженні допитані свідки, що підтверджують факт трудових відносин, а стосовно свідків, що надали інші покази він звернувся до правоохоронних органів з приводу надання ними неправдивих свідчень.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, вказавши про підтримання позовних вимог.

Ухвалою від 24.12.2021 вирішені клопотання позивача.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, пояснивши, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з товариством та до керівництва з приводу влаштування на роботу не звертався. Товариство розташовується у м.Києві, де також здійснюється прийом документів. Для того, щоб влаштуватись на роботу охоронника кандидат має надати певний перелік документів, надати заяву, після перевірки, виноситься відповідний наказ. Службове посвідчення ОСОБА_1 не видавалось та представнику невідомо про додані до позову копії рапортів, оскільки у них такі журнали не ведуться. Товариство укладає договори з підрядними організаціями, які забезпечують також охорону, однак останні самостійно приймають на роботу охоронників і товариство не має до цього відношення.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази у справі, що надані позивачем, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч.3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до ст. 77, ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх тверджень щодо перебування у трудових відносинах з відповідачем позивач надав суду ксерокопії рапортів ( а.с.11-22, 26-40, 42-58), які не можуть вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту перебування з відповідачем у трудових відносинах, а також невиплати йому заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а також не можуть братися судом до уваги під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки вони не містять обов`язкових реквізитів документа, судом не встановлено походження наданих копій рапортів, які не завірені у встановленому законом порядку, також суду не надано оригіналу відповідного документу, з якого виготовлені ксерокопії доданих до позову аркушів, тому відхиляються судом як неналежні та недопустимі докази.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Альфа Преміум Груп» є юиридчною особою з розташуванням у м. Києві.( а.с.101)

Позивачем не надано суду договір, який ним підписаний, як він стверджує у позові в односторонньому порядку. Надана копія договору, яка не заповнена, ( а.с.23,41) не є копією трудового договору, а є цивільною угодою про надання послуг.

Надані службові посвідчення, які дійсні до 01.05.2020, 01.07.2020, 01.08.2020 не є беззаперечним доказом перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Альфа Преміум Груп». Встановлення ж факту підробки, в тому числі проведення відповідних експертиз, буде здійснюватись в ході досудового розслідування кримінального провадження.

Свідки, на які посилався позивач, в судове засідання не з`явились. При цьому судом звертається увага, що обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, зокрема письмовими доказами, не можуть бути підтверджені показами лише свідків, за наявності заперечень сторони відповідача. Пояснення свідків в даному випадку оцінюються в сукупності з іншими наданими доказами, в тому числі письмовими, які повинні містити в собі інформацію щодо предмета доказування.

Стаття 24 КЗпП України передбачає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Пунктом 6 ст. 24 КЗпП України визначено, що додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом.

Як встановлено в судовому засіданні роботодавець заперечує про факт існування трудових відносин з позивачем та залучення його до роботи у вказаний в позові період, а отже в даному випадку не можна вважати, що відбувся фактичний допуск до роботи саме відповідачем.

Суду не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували беззаперечно перебування позивача у фактичних трудових відносинах з відповідачем. Позивач не довів, що він дійсно писав заяву про його прийняття на роботу, укладав трудовий договір, ознайомлювався з умовами праці під розписку, отримував заробітну плату та ставив свій підпис у відомості. Також суду не надано будь-які табеля або робочі графіки виходу на роботу позивача.

Відповідач категорично заперечує, що ОСОБА_1 працював ТОВ «АльфаПреміумГруп» з 21 квітня 2020 року до 17.07.2020 року.

Як слідує з наданих відомостей в період з 29.08.2019 по 15 травня 2020 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Металургсервіс Плюс». ( а.с.87, 166)

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз викладених вище норм вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку розраховується з урахуванням середньоденного заробітку та днів затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд зазначає, що перш за все з метою розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановленню підлягає факт перебування сторін між собою у трудових відносинах, зокрема, на момент звільнення. Водночас в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача, викладені в позовній заяві, про те, що у період з 21.04.2020 року до 17.07.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді охоронця.

З урахуванням цього, заявлені позивачем суми, як невиплаченої заробітної плати так і середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи те, що судом не встановлено факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Альфа Преміум Груп», то відсутні підстави для поновлення його на роботі на посаді охоронника.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання трудовими відносини між позивачем та відповідачем, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу як працівнику, з урахуванням роботи у надурочний час, роботи у нічний час, святкові та неробочі дні, заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з 21.04.2020 року по 17.07.2020 року, поновлення його на посаді охоронника у ТОВ «АльфаПреміумГруп», зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2020 року по час ухвалення рішення про поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, аналіз викладеного вище вказує, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від основної позовної вимоги про стягнення невиплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто позивачем не було доведено ані перебування у трудових відносинах з відповідачем, ані заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тому, з огляду на викладене, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн задоволенню не підлягає.

Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, доходить висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 908,00 грн покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 21, 24 КЗпП України суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп» про визнання трудовими відносини, поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп», місцезнаходження: вул. Воздвиженська, буд. 10-Б кв.19 м.Київ.

Повний текст рішення складений 29 грудня 2021 року.

Суддя С. М. Майборода