Дата документу 28.12.2021 Справа № 334/1669/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1669/19 Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/2143/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
Провадження № 22-ц/807/2143/21-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Юлія Миколаївна, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору дарування недійсним, усунення перешкод шляхом вселення, скасування запису про зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким протягом розгляду справи збільшив, до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Ю.М., Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 вересня 2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.В. за реєстровим № 3468 було посвідчено договір дарування частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , укладений між ним і ОСОБА_3 .

У видачі копії вказаного договору дарування від 17 вересня 2018 року, як учаснику нотаріальної дії, приватним нотаріусом Горловою Ю.М. було відмовлено без надання письмової вмотивованої відповіді на відповідну письмову заяву про це від 18 лютого 2019 року.

На момент укладення договору він знаходився під впливом тяжких обставин, а саме: більше двадцяти років він має хронічне захворювання хребта, яке останні два роки суттєво загострилось, у зв`язку з чим він вимушений приймати сильнодіючі протизапальні та знеболювальні препарати, що підтверджується відповідними медичними довідками.

Влітку 2018 року відповідач, який є його двоюрідним братом і сусідом, що мешкає у другій половині будинку, пропонував свою допомогу у догляді за ним, декілька разів допомагав шляхом придбання і доставки продуктів харчування і ліків, у тому числі в періоди, коли він через сильний біль був прикутим до ліжка.

Наприкінці липня 2018 року відповідач запропонував допомогти йому облаштувати житло у належному йому дачному будинку АДРЕСА_2 , зокрема зробити там ремонт, провести туди електро- та водопостачання (з питною водою) та додатково виплатити 4000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 25.07.2018 року, складеною ним власноруч, а взамін відповідач прохав переоформити на нього належну частку будинку.

Він попередньо надав свою згоду, і відповідач продовжив про нього піклуватись, а також прибав електрокабель, з допомогою якого він зміг провести мережу електропостачання до свого дачного будинку.

17.09.2018 року відповідач, без попередження, зажадав, щоб він терміново проїхав з ним до нотаріуса для підписання договору щодо домовленостей.

У той час в нього було загострення хронічного захворювання і він знаходився під дією ліків, що вживав від болю, подію підписання договору він погано пам`ятає. Крім поганого самопочуття в нього ще слабкий зір, текст договору він не зміг прочитати і адекватно сприймати.

Лише згодом він зрозумів, що договір не передбачав ніяких зобов`язань відповідача перед ним, оскільки відповідач відразу ж припинив піклуватись про нього та заперечив свої наміри щодо облаштування його дачного будинку.

Його позбавлено єдиного житла, яке перебувало у його власності.

Вважав, що договір був удаваним, оскільки при укладанні договору він розраховував, що між сторонами підписується договір купівлі-продажу, який мусив передбачати не тільки передачу належного позивачу житла у власність відповідача, а й обов`язки останнього з виплати грошових коштів та зобов`язання зробити відповідний ремонт у дачному будинку позивача. Крім того, договір було підписано ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки обіцяна відповідачем виплата у сумі 4000,00 доларів США є значно нижчої ринкової вартості цього житла, яке орієнтовано коштує на сьогодні від 24 000,00 до 26 000,00 доларів США.

На підставі зазначеного просив: визнати договір дарування частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , укладений між ним і ОСОБА_3 , який посвідчений 17.09.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 3468, - удаваним, тобто вчинений сторонами для приховування правочину купівлі-продажу, а внаслідок цього недійсним, який вчинений ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах; усунути перешкоди щодо здійснення права власності у частці житлового будинку шляхом його вселення, скасувати запис від 28.02.2019 року про зняття його з реєстрації та поновити його реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 ,

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання доказів на підтвердження позовних вимог, невідповідність висновків суду обставинам справи, позбавлення його єдиного житла, неможливість адекватного сприйняття правової природи договору внаслідок хворобливого стану та слабкого зору, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, згідно зі змістом договору позивач підтвердив здійснення дарування за доброю волею, під час допиту позивач підтвердив наявність волі на відчуження належного нерухомого майна, позивачем не доведено перебування у хворобливому стані, судом першої інстанції було належним чином оцінено докази у справі, твердження про відсутність іншого житла спростовується наявністю у позивача права власності на дачний будинок.

Оскільки резолютивна частина рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року не містила висновку суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про скасування запису від 28.02.2019 року про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та поновлення його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , усунення перешкод щодо здійснення права власності у частці житлового будинку шляхом вселення позивача, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року знято з апеляційного розгляду цивільну справу та повернуто до Ленінського районного суду м. Запоріжжя для усунення недоліків.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Ю.М., про скасування запису про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та поновлення його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , усунення перешкоди щодо здійснення права власності у частці житлового будинку шляхом вселення позивача - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що наполягає на доводах апеляційної скарги на рішення суду від 19 березня 2021 року, та, посилаючись на те, що помилявся щодо сутності договору, який був ним підписаний 17 вересня 2018 року, не міг адекватно сприйняти його правову природу і зміст внаслідок хворобливого стану та слабкого зору, відповідач свідомо знав, що правочин є удаваним, вважав незаконними дії відповідача із зняття його з реєстрації за місцем проживання, висновки суду є необґрунтованими, просив скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2018 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_3 53/75 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с.26).

Відповідно до пункту 3 Договору дарування дар цей сторони оцінюють у 411 880, 67 гривень.

За змістом пункту 5 Договору дарування оціночна вартість частки житлового будинку, що відчужується - 411 880,67 грн. згідно з висновком про вартість майна, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 05.09.2018 року.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним, виходив з того, що належними та допустимими доказами не доведено наявності наміру у ОСОБА_1 саме на продаж належної йому частки будинку. Також у додатковому рішенні суд зазначив, що не підлягають задоволенню інші вимоги позивача, які є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 17 вересня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду.

Так, позивач надав суду письмовий доказ - розписку відповідача ОСОБА_3 із зобов`язанням сплатити ОСОБА_1 4000 доларів США протягом трьох років після переоформлення будинку по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Проте, розписка відповідача містить лише зобов`язання сплатити ОСОБА_1 4000 доларів США протягом трьох років після переоформлення будинку по АДРЕСА_1 , відомості щодо передачі ОСОБА_3 та отримання ним коштів в будь-якому розмірі у документі відсутні.

Позивач заперечував факт передачі відповідачу у позику 4000 доларів США, обґрунтовуючи свої заперечення відсутністю у нього доходів та такої суми коштів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням платежу (частина перша статті 694 ЦК України).

Суд першої інстанції, пославшись на те, що формулювання «переоформлення будинку» насить загальний характер та може мати ряд інтерпретацій - як перехід права власності на будинок (його частку) так і належне оформлення права власності існуючих співвласників, не встановив, якого саме оформлення ніж перехід права власності потребувала спірна нерухомість на період складання розписки.

Не заслуговує на увагу твердження представника відповідача про відсутність зв`язку між двома правочинами, оскільки саме відповідач в розписці від 25.07.2018 року послався на обставини переоформлення будинку АДРЕСА_3 кінноти, як початок перебігу строку щодо виплати позивачу коштів в сумі 4000 дарів США.

Враховуючи той факт, що у подальшому право власності на спірну нерухомість набув ОСОБА_3 за договором дарування від 17.09.2018 року, а також, виходячи з пояснень представника відповідача в суді апеляційної інстанції, що переоформлення будинку, відбувалось на підставі зазначеного договору, колегія суддів критично ставиться до тверджень сторони відповідача про те, що зі змісту розписки не вбачається будь-яких обов`язків сторін щодо спірного майна.

Відповідно до положень ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За приписами ч.4 вказаної статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту І статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995року, пункт 63).

Пунктом 6 Договору дарування визначено, що обдарований свідчить, що ключі від жилого будинку, частка в праві власності якого відчужується, передані йому ОСОБА_5 до підписання цього договору.

При цьому відповідачем не спростовано, що і після укладання спірного договору позивач тривалий час (більше ніж півроку) продовжував проживати у будинку АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що спірна нерухомість - це єдине житло позивача.

Посилання відповідача на те, що позивач має у власності інше житло не підтверджено належними доказами.

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, є оспорюваним.

За змістом пункту 5 Договору дарування оціночна вартість частки житлового будинку, що відчужується - 411 880,67 грн. згідно з висновком про вартість майна, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 05.09.2018 року.

Матеріалами справи підтверджені доводи позивача про те, що тривалий час він страждав на хронічні захворювання хребта, які суттєво загострились за останні два роки перед укладанням договору дарування (а.с.12,13,51,63-79) та вимушений був приймати сильнодіючи протизапальні та знеболюючи препарати.

Відповідач у справі, який є двоюрідним братом позивача, та мешкає в інший частині будинку, не заперечував ті обставини, на які посилався позивач, зокрема надання допомоги, придбання та доставки продуктів харчування.

Кошти в розмірі 4000 доларів США, які за розпискою від 25. 07. 2018 року відповідач зобов`язався сплатити позивачу протягом трьох років з моменту переоформлення будинку, сума яких вочевидь є значно більшою, ніж вартість подарованої частки житлового будинку, яка станом на день укладання договору складала 411 880,67 грн. ( за курсом НБУ еквівалентно 14 600 доларам США), на час розгляду справи ОСОБА_1 не отримані.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про доведення позивачем вимог в частині наявності підстав для визнання недійсним договору дарування частки у праві власності на житловий будинок, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений 17.09.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 3468.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення є похідними від позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, зазначені вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування запису від 28 лютого 2019 року про зняття з реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та поновлення його реєстрації за вказаною адресою колегія судів дійшла висновку про те, що в зазначений позивачем спосіб позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним згідно з п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнання недійсним договору дарування частки у праві власності на житловий будинок, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений 17.09.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 3468.

Додаткове рішення суду відповідно до п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та скасування запису про зняття з реєстрації. Усунути перешкоди ОСОБА_1 53/75 частками будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення.

В решті позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Юлія Миколаївна, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування частки у праві власності на житловий будинок, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений 17.09.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 3468.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 53/75 частками будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова