КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №359/3951/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5996/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка Олексія Івановича та представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Тетяни Михайлівни на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2021 року (суддя Борець Є.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку,

встановив:

у травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 17 січня 2018 року та заяви про зміну предмету позовних вимог від 15 січня 2019 року, просила: визнати недійсним договір дарування домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 25 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права приватної власності на вказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1256 га з кадастровим номером :00:001:0003 від 25 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 9 лютого 1999 року до 13 квітня 2011 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 23 червня 2004 року за спільні кошти ними придбані вищезазначені житловий будинок та земельна ділянка, а тому вказане майно є їх спільною сумісною власністю. 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладені договори дарування домоволодіння та земельної ділянки, хоча вона згоди на відчуження вказаного майна не надавала, тому

вказані договори є недійсними, а домоволодіння та земельна ділянка підлягають поверненню їй та ОСОБА_4 , як співвласникам майна.

Крім того, позивач стверджувала, що вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні №0012317 за фактом шахрайства ОСОБА_4 і при ознайомленні з матеріалами вказаного кримінального провадження дізналася, що ОСОБА_1 вказані договори дарування не укладала та не підписувала їх, тому не мала жодного відношення до правочину, жодним чином не бажала настання наслідків у вигляді переходу права власності на домоволодіння та земельну ділянку, та не виявляла волі до укладення договорів дарування, що свідчить про порушення вимог ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України при укладенні договорів.

Також позивач посилалася на те, що про вказані обставини вона дізналася тільки при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, тому строк звернення до суду нею не був пропущений.

Позивач зазначала, що відповідно до реєстраційних даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірні житловий будинок та земельна ділянка належать на праві власності ОСОБА_2 , тому вона просить скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 .

У липні 2018 року третя особа ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,1256 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :04:003:0198, та визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів на його користь сплачений судовий збір.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав, що 2 березня 2017 року уклав з ОСОБА_5 договори купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки та житлового будинку. Під час нотаріального посвідчення вказаних договорів нотаріусом Задорожним О.С. встановлено та перевірено, що право власності на вказані об`єкти нерухомого майна на момент укладення договорів купівлі-продажу було зареєстровано за ОСОБА_5 , а тому вона мала право розпоряджатись цим майном на власний розсуд, а він придбав майно правомірно. Також ОСОБА_2 стверджував, що з моменту купівлі вищезазначеної земельної ділянки він користувався нею, вносив плату за землю, витрачав власні кошти на її поліпшення, а у придбаному житловому будинку зробив реконструкцію та ремонт.

ОСОБА_2 посилався на те, що його право власності оспорюється ОСОБА_3 , тому на підставі ст. 392 ЦК України він просить визнати за ним право власності на спірне майно.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Наталією Юріївною та зареєстрований в реєстрі за №4335; скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, площею 0,1256 га, з кадастровим номером :04:003:0198, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір дарування домоволодіння, укладений 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського

міського нотаріального округу Первушиною Наталією Юріївною та зареєстрований в реєстрі за №4336; скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 9936 гривень. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко О.І. просить рішення суду за позовом ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Представник відповідача стверджує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, оскільки позов про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та домоволодіння, за якими спірні об`єкти нерухомого майна перейшли у власність ОСОБА_1 від ОСОБА_4 , повинен бути спрямований на захист цивільного інтересу позивача, однак визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та домоволодіння не призведе до відновлення порушених прав позивача, оскільки станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення зазначене майно вибуло із володіння ОСОБА_1 , а його власником є ОСОБА_2 , чиє право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Представник відповідача зазначає, що твердження позивача про ненадання нею згоди на укладення спірних договорів належними доказами не підтверджено та спростовується реєстрацією її заяви у реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Н.Ю. 25 жовтня 2010 року №4335 та викладення заяви на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВРВ №847330.

Також адвокат Любченко О.І. вважає, що суд не надав оцінку діям позивача, яка по підробленим документам від імені ОСОБА_1 уклала два договори відчуження спірного майна 26 січня 2017 року, що свідчить про її обізнаність про спірні договори, а також про її недобросовісну поведінку та зловживання процесуальними правами. Не врахував суд і тієї обставини, що ОСОБА_1 під час судового розгляду підтвердила, що вона підписувала оспорювані договори, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростували вказані обставини, позивачем суду надано не було.

Представник відповідача стверджує, що суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 234 ЦК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач ні у позовній заяві, ні у заяві про уточнення підстав позову від 17 січня 2018 року не посилалася на вказану норму матеріального права, а вперше просила її застосувати у додаткових поясненнях від 23 грудня 2019 року, тобто посилання позивача на ст. 234 ЦК України відбулося поза межами встановленого процесуального строку.

Крім того, оспорювані правочини не можуть бути визнані фіктивними, оскільки ОСОБА_1 вживались та вживаються дії, спрямовані на захист її права власності, а волевиявлення сторін спірних правочинів було спрямоване на настання реальних правових наслідків, які ними обумовлені: припинення права власності у ОСОБА_4 та виникнення (перехід) його до ОСОБА_1 .

Представник відповідача звертає увагу суду, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як не відповідає дійсності посилання позивача на початок перебігу позовної давності з моменту її ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0012317, а саме із протоколом допиту свідка ОСОБА_1 від 29 квітня 2017року, оскільки зміст повідомлених свідком відомостей не свідчать про факт такого порушення, а тому момент ознайомлення із зазначеними показаннями не є датою початку перебігу строку позовної давності у цій справі. Представник відповідача зазначає, що строк позовної давності повинен обраховуватися з дня надання позивачем згоди на укладення спірних договорів дарування, а саме з 25 жовтня 2010 року, а тому відповідно

до ЦК України строк позовної давності сплив 26 жовтня 2013 року, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, позивачем не надано доказів того, що про укладення спірних договорів їй не було відомо до дати ознайомлення із протоколом допиту свідка ОСОБА_1 від 29 квітня 2017року.

Представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції прийняв заяву представника позивача - адвоката Ковригіної В.Є. про зміну предмету позову від 17 січня 2018 року після спливу процесуальних строків. Також суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання в одне провадження справ №359/3951/17 та №359/1378/17, оскільки фактично вказані справи мають однаковий суб`єктний склад, і об`єднання їх в одне провадження сприяло б досягненню завдань цивільного судочинства, а дослідження судом доказів, зібраних в обох справах,потягло б за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні надуманих позовних вимог. Крім того, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду, оскільки позивач, будучи належним чином повідомленою про судові засідання, двічі в судові засідання не з`явилася, причин своєї неявки суду не повідомила, та не заявила клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача стверджує, що суд неправомірно надав оцінку протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 29 квітня 2017 року в обґрунтування того, що спірні договори суперечать ч. З ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний доказ є недопустимим та одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, адже відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Проте в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували надання дозволу на розголошення вказаних відомостей.

Крім того, суд неправомірно послався на показання свідків щодо обставин використання спірного майна відповідачем, оскільки допит свідків проведено з порушенням встановленого ЦПК України порядку, адже заяву про їх виклик та допит було подано після початку розгляду справи по суті.

Представник відповідача зазначає, що суд помилково дійшов до висновку, що в подальшому кадастровий номер спірної земельної ділянки був змінений на :04:003:0198, адже суд першої інстанції не вказав, на підставі яких саме документів він дійшов висновку, що відбулася зміна кадастрового номеру, не вказав на підставу такої зміни, а головне - особу, яка звернулася до відповідного державного органу із заявою про виготовлення технічної документації та час такого звернення, тобто не встановив належним чином ту обставину, що саме земельній ділянці з кадастровим номером :00:001:0003 було присвоєно новий кадастровий номер :04:003:0198.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кобець Т.М. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити позов ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки договори, на підставі яких ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно, недійсними не визнанні, тому вони є правомірними, ОСОБА_2 придбав майно за відплатними договорами, а відтак він є добросовісним набувачем і його позовні вимоги ґрунтуються на ст. 392 ЦК України, що є правомірним.

Також представник ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням вимог національного законодавства та практики Європейського Суду з прав людини, а тому порушує право ОСОБА_2 на справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Т.М.

представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко О.І. просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що ОСОБА_7 має правовстановлюючі документи, які підтверджують його право на спірне майно, у даній справі до нього не заявлені вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, тому правові підстави для визнання за ним права власності на майно на підставі ст. 392 ЦК України відсутні.

Також адвокат Любченко О.І. посилається на наявність судового спору, у якому ОСОБА_1 пред`явлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про витребування спірного майна, оскільки вважає, що воно вибуло з її власності поза її волею на підставі підроблених документів.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка О.І. позивач ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що спірні договори дарування не мають підпису ОСОБА_1 , а тому не відповідають її волевиявленню, а крім того, вона не надавала згоди ОСОБА_4 на розпорядження спільним майном подружжя. Також позивач зазначає, що про зазначені обставини вона дізналася тільки ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, тому строки позовної давності нею не пропущені.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційних скарг, у судові засідання не з`явилися, згідно повідомлення листоноші ОСОБА_4 відсутній за адресою, зазначеною у матеріалах справи, тому відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судове повідомлення йому вручено.

Виходячи з викладеного та положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність вказаних учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка О.І., який підтримав апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Т.М., пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Т.М., яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила задовольнити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка О.І., пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Ковригіної В.Є., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка О.І. підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Т.М. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 9 лютого 1999 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2011 року.

12 листопада 2013 року ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3

25 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір дарування домоволодіння, за умовами якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар домоволодіння, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 3 договору відчужуване домоволодіння належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В. 23 червня 2004 року.

В цей же день між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, кадастровий номер :00:001:0003, площею 0,1256 га, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

У пункті 2 договору зазначено, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А.В. 23 червня 2004 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія КВ № 089638, виданого 23 грудня 2003 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів.

Зазначені договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю.

26 січня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. 6 травня 2005 року, та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В.

В цей же день між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. 6 травня 2005 року, та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1256 га, кадастровий номер :04:0003:0198, номер АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В.

24 лютого 2017 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1256 га, кадастровий номер :04:0003:0198, номер АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С.

2 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С., ОСОБА_5 продала вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_2 .

В цей же день між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С.

Відомості про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно 2 березня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду з пояснень позивача, яка була допитана у якості свідка, встановлено, що вона не надавала письмової згоди ОСОБА_4 на укладення договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, які були їх спільним майном, оригінал згоди ОСОБА_3 , копія якого міститься в матеріалах справи, викрадений у приватного нотаріуса Первушіної Н.Ю., що виключає можливість проведення відповідної судової почеркознавчої та технічної експертизи, а тому наданий доказ є недостовірним, а спірні договори дарування вважаються такими, що укладені з порушенням вимог ч.2 та 3 ст. 65 СК України.

Також суд першої інстанції зазначив, що зі змісту протоколу допиту ОСОБА_1 у якості свідка від 29 квітня 2017 року вбачається, що вона не підписувала спірні договори дарування, тому вони не відповідають її волевиявленню та суперечать ч. 3 ст. 203 ЦК України, а також є фіктивними у розумінні ч. 1 ст. 234 ЦК України, так як ОСОБА_1 ніколи у будинку не проживала.

Скасовуючи державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на домоволодіння та земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не мали права розпоряджатися спірним домоволодінням та земельною ділянкою.

Також суд зазначив, що ОСОБА_3 був дотриманий строк звернення до суду з даним позовом, так як про укладення спірних договорів вона дізналася після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, яке було розпочато у жовтні 2016 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Установивши, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був розірваний 13 квітня 2011 року, спірне майно було придбано 23 червня 2004 року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне домоволодіння та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 - ОСОБА_8 .

Під час судового розгляду жодний учасник справи не заперечував вказаних обставин.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя

договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У підтвердження надання ОСОБА_3 письмової згоди на укладення спірних договорів дарування, представником ОСОБА_1 суду першої інстанції була надана нотаріально засвідчена копія згоди ОСОБА_3 , надана нею нотаріусу Київського міського нотаріального округу Первушиній Н.Ю. (с.с.54 т.1).

За змістом вказаної згоди ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на дарування ним домоволодіння, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, загальною площею 0,1256 га, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Мала Олександрівка, на ім`я ОСОБА_1 . Також у згоді стверджувалося, що договори дарування, укладаються її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Зазначена угода зареєстрована у реєстрі за № 4335 та викладена на нотаріальному бланку серії ВРВ № 847330.

Визнаючи вказаний документ недостовірним письмовим доказом, суд першої інстанції виходив з відсутності його оригіналу та неможливості проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи вказаного документу.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами 1 та 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 6 ст. 95 ЦПК України).

Надана суду фотокопія згоди ОСОБА_3 засвідчена нотаріусом Київського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. 19 жовтня 2017 року, зареєстрована у реєстрі за № 1867.

Та обставина, що оригінал згоди був викрадений, не може автоматично бути підставою для визнання вказаного доказу недостовірним.

При цьому судом першої інстанції не перевірено чи використовувався нотаріальний бланк для виготовлення згоди або для вчинення іншої нотаріальної дії, не оглядався судом і реєстр нотаріальних дій нотаріуса Первушиної Н.Ю .

Крім того, судом не враховано, що позивачем ОСОБА_3 не надано жодного доказу у підтвердження своїх посилань, що під згодою стоїть не її підпис, не заявлялося позивачем і клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи її підпису не тільки у згоді, а також і у реєстрі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Первушиної Н.Ю. , де зареєстрована вказана згода.

Пояснення ОСОБА_3 , як свідка, не можуть бути належними, достатніми та єдиними доказами у підтвердження посилань позивача, що вона не надавала письмової згоди на укладення ОСОБА_4 спірних договорів, враховуючи її зацікавленість у вирішенні даного спору.

Також судом не надано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , 26 січня 2017 року уклала з ОСОБА_10 договори купівлі-продажу спірних будинку та земельної ділянки, що свідчить про її обізнаність про укладення ОСОБА_4 спірних договорів дарування, які вона не оспорювала на момент укладення договорів з ОСОБА_10 з підстав не надання письмової згоди на їх укладення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 не надано належних та достовірних доказів у підтвердження своїх позовних вимог про визнання спірних договорів дарування недійсними з підстав не дотримання вимог ст. 65 СК України.

Оцінюючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування на

підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 234 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 717 ІЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Аналіз вказаних норм свідчить, що правочин не може бути визнаний недійсним за одночасним існуванням двох умов: не підписання його стороною правочину та укладення стороною правочину без наміру створення правових наслідків.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання спірних договорів дарування недійсними у зв`язку із не підписанням їх ОСОБА_1 та у зв`язку із їх фіктивністю, є взаємовиключними, а відтак суд першої інстанції повинен був уточнити позовні вимоги, що позбавлений можливості зробити апеляційний суд відповідно до положень ст. 367 ЦПК України.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 не зазначено, а судом не встановлено, як саме не підписання спірних договорів ОСОБА_1 порушує права та інтереси позивача, а відтак правові підстави для визнання спірних договорів недійсними у зв`язку із не дотриманням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України за позовом ОСОБА_3 відсутні.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення суду, а під час судового розгляду вона підтвердила, що саме вона підписала спірні договори дарування зі своїм сином ОСОБА_4 , тому апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції з приводу доведеності позовних вимог про фіктивність спірних договорів дарування.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року, справа № 369/11268/16, «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.»

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Колегія суддів звертає увагу, що ні позовна заява ОСОБА_3 , ні заяви про зміну підстави позову та про зміну предмету позовних вимог, які подані представником позивача - адвокатом Ковригіною В.Є., не містять викладення обставин, за яких позивач вважає спірні договори дарування фіктивними, крім посилання на ч. 5 ст. 203 ЦК України та твердження, що ОСОБА_1 не мала жодного відношення до самого правочину та жодним чином не бажала настання наслідків у вигляді переходу права власності на домоволодіння та земельну ділянку, та не виявляла волі до укладення договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 стверджувала, що оспорені позивачем договори дарування підписані нею і відповідали волевиявленню сторін правочину, що підтверджується здійсненням нею дій на захист свого права власності, зокрема, звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірного накладення арешту на спірне майно 7 жовтня 2016 року та неправомірного заволодіння її майном 26 січня 2017 року, звернення до суду з позовом з приводу неправомірного відчуження ОСОБА_3 від її імені спірного майна на користь своєї матері ОСОБА_10 та витребування цього майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Висновок суду першої інстанції що спірні договори дарування є фіктивними, так як ОСОБА_1 ніколи у будинку не проживала, не несла витрати на його утриманню, не ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права та суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені вище.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не довела, а суд першої

інстанції не встановив наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , 26 січня 2017 року уклала з ОСОБА_10 договори купівлі-продажу спірних будинку та земельної ділянки, що спростовує її твердження про фіктивність спірних договорів дарування.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння та земельну ділянку, колегія суддів зазначає про наступне.

У заяві про зміну предмету позовних вимог, яку подано представником ОСОБА_3 - адвокатом Ковригіною А.Є. 15 січня 2021 року, представник позивача просить, зокрема, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0198, за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи вимоги, представник позивача зазначає, що відповідно до реєстраційних даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є предметом спору у справі № 359/3591/17, спірні домоволодіння та земельна ділянка належать на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Разом з цим, заява представника позивача не містить обґрунтування заявлених позовних вимог та виклад обставин, на підставі яких заявлені такі позовні вимоги.

Задовольняючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки спірні договори дарування визнаються недійсними, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не мали права на розпорядження спірним майном, тому укладені ними договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна суперечать ч. 1 ст. 319 ЦК України і є недійсними та не створили жодних юридичних наслідків, а відтак слід скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння та земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_3 не зверталася до суду із позовними вимогами про визнання недійсними договорів, які були укладені між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , а також між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , вказані договори не були предметом судового розгляду, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав вважати їх недійсними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної

ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 753/905/18.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Отже, належним відповідачем за вимогами про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на домоволодіння та земельну ділянку є ОСОБА_2 .

Однак, у заяві представника позивача - адвоката Ковригіної В.Є. ОСОБА_2 зазначений, як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, а відповідачами є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які жодного відношення до вчинення реєстраційних дій не мають, а також не укладали з ОСОБА_2 договори, на підставі яких було зареєстровано його право власності на спірне нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Фактично позивачем заявлені вимоги про позбавлення ОСОБА_2 права власності на домоволодіння та земельну ділянку, однак у даній справі ОСОБА_3 не заявлялися вимоги про витребування у ОСОБА_2 спірного майна, а також він не був залучений до справи у якості належного відповідача.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше

втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до наданих апеляційному суду процесуальних повноважень, він позбавлений можливості виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, тому у задоволенні зазначених позовних вимог необхідно відмовити.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а відтак задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України може заявляти тільки власник, а у зв`язку із скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на домоволодіння та земельну ділянку, відсутні підстави для визнання за ним права власності на ці об`єкти.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено: по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється.

Отже, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 453/1240/13.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Отже, за змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких

саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1256 га, кадастровий номер :04:0003:0198, номер АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С.

Відомості про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно 2 березня 2017 року.

У позовній заяві ОСОБА_2 не посилався на втрату правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на вказані об`єкти нерухомого майна на підставі ст. 392 ЦК України.

Подання ОСОБА_3 даного позову та не визнання нею права власності ОСОБА_2 на спірні об`єкти нерухомого майна не є підставою для ухвалення судового рішення про визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_2 не надано доказів, що заперечення ОСОБА_3 його права власності на спірне нерухоме майно є перешкодою у користуванні, володінні та розпорядженні ним цим майном, що потребує судового захисту.

Отже, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 апеляційним судом не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані докази, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка Олексія Івановича задовольнити, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Тетяни Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,

третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відмовити, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк