Справа № 570/3435/17
Номер провадження 8/570/8/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2021 р.

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю секретаря судових засідань Гречки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшла заява про перегляд рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами.

ОСОБА_1 зазначає, що 12 квітня 2018 року Рівненським районним судом за розглядом справи №570/3435/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку було прийнято рішення, відповідно до якого позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним Державний акт направо власності на земельну ділянку серії ЯИ №9674825 від 02 березня 2010 року, виданий щодо земельної ділянки площею 0,0930 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0504.

Судом встановлено, що у 2013 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бажаючи приватизувати свою земельну ділянку, позивачі звернулися до ПП "Рівненська земельна компанія" і було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для передачі у спільну сумісну власність.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказували, що при проведенні приватизації своєї земельної ділянки виявилося, що їх «сарай» (дровітня, яка значиться у техпаспорті, наявному у справі літ. «Е») і гараж (значиться у техпаспорті, наявному у справі літ. «в») знаходиться на земельній ділянці сусідів (Відповідачів), які вимагають знести ці господарські будівлі.

При прийнятті рішення у справі №570/3435/17 Рівненський районний суд виходив з наступного (висновки суду з мотивувальної частини рішення):

«Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 є власником 1/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - відповідно 7/8 частин цього ж будинку. У технічному паспорті на будинок є перелік споруд. Земельна ділянка, на якій розміщено житловий будинок з господарськими будівлями позивачів перебуває у їх користуванні майже 30 років, а у грудні 1997 року ця земельна ділянка передана їм у власність (згідно до рішення Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1997року№ 141).»

25 травня 2021 року (до квітня 2021 року справа перебувала у суді касаційної інстанції) представник ОСОБА_1 здійснив ознайомлення з матеріалами справи №570/3435/17 та встановив, що до позовної заяви, поданої 16.08.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не долучила правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в тому числі і господарські будівлі - сарай та гараж, які знаходяться на ділянці Відповідачів. Такі документи про належність їм на праві приватної власності даних об`єктів не надані Позивачами і під час всього судового процесу у справі №570/3435/17. Окрім того, у матеріалах справи відсутня і технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, розробленої Позивачам у 2013 році ПП «Рівненська земельна компанія». Дані документи зумисно не надавалися і позивачами по справі і їх представниками.

16 червня 2021 року представником ОСОБА_1 було подано запит до КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради надати для ознайомлення матеріали інвентарної справи по будинку АДРЕСА_1 з правом зняття фотокопій з документів, що наявні у ній.

17 червня 2021 року представником ОСОБА_1 було здійснено ознайомлення з матеріалами інвентарної справи №62 за реєстровим номером №1-22-22 та встановлено, що сарай (дровітня) та гараж, про які йде мова у рішенні Рівненського районного суду від 12 квітня 2018 року, є самовільно побудованими (частково на земельній ділянці ОСОБА_1 ) і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не набували права власності на такі об`єкти, що слідує з їх правовстановлюючих документів:

1. Свідоцтво про право власності, виданого 28.03.1988 року Державним нотаріусом Степура А. Р. та зареєстрованого за №540.

2. Свідоцтво про право на спадщину №538, видане 28.03.1988 року Державним нотаріусом Степура А. Р.

3. Свідоцтво про право на спадщину №542, видане 28.03.1988 року Державним нотаріусом Степура А. Р.

Отож, відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого 28.03.1988 року Державним нотаріусом Степура А. Р. та зареєстрованого за №540 посвідчується право власності ОСОБА_3 на Уг житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належного подружжю в рівних долях, однак оформленого на ім`я померлого чоловіка на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності, виданого Оржівською радою 01.04.1961 року, який знаходиться на землі колгоспу і зареєстрованого в Рівненському обласному БТІ по кадастру 1-22-22. На вказаному земельній ділянці знаходиться один дерев`яний будинок житловою площею 25.2 кв. м, позначеному на плані А-1 і наступні надвірні будівлі: В- сарай, Г- погріб, Д - навіс. Ж- вбиральня, №1 - забор, 1 - відмостка.

Відповідно до Свідоцтв про право на спадщину №538 та №542 від 28.03.1988 року, вбачається успадкування після смерті ОСОБА_5 Позивачами у рівних долях по ј частки у житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , у яких також вказується, що на вказаному земельній ділянці знаходиться один дерев`яний будинок, житловою площею 25.2 кв. м, позначеному на плані А-1 і наступні надвірні будівлі: В-сарай, Г- погріб, Д - навіс, Ж- вбиральня, №1 - забор, 1 - відмостка.

Згідно довідок-характеристик, що видавалися ОСОБА_3 КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» для отримання згаданих свідоцтв в березні 1988 року за №15 та в жовтні 1987 року №117 вказується про самовільно побудований гараж «б», а «сарай» (дровітня, яка значиться у техпаспорті, наявному у справі літ. «Е») взагалі відсутній.

Окрім того, 11.02.2009 року КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» видало технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , де чітко проставлений штамп «ПОБУДОВАНО САМОВІЛЬНО» гараж «б».

Слід вказати, що у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, розробленої Позивачам у 2013 році ПП «Рівненська земельна компанія» наявне викопіювання саме з згаданого щойно технічного паспорту з датою виготовлення 11.02.2009 року. Та окрім того, у графічних матеріалах вказаної технічної документації вказані господарські будівлі позначені штрих пунктиром, тобто без чітко виведеного контуру.

Саме тому, з метою «прикриття» відсутності у Позивачів набутого права власності на вказані господарські будівлі, які частково зведені на землі ОСОБА_1 (що визнається всіма учасниками справи) та самовільно там збудовані, при поданні до суду позову, а це 16.08.2017 року, не долучають ні технічного паспорту від11.02.2009 року, ні технічної документації ПП "Рівненська земельна компанія" 2013 року, ні правовстановлюючих документів. Однак, 20.11.2017 року долучають до матеріалів справи новий технічний паспорт від 29.08.2017 року, де як вказано судом, «перелічуються господарські будівлі.»

Однак, технічний паспорт не підтверджує право власності та, відповідно, не заміняє собою свідоцтво про право власності чи договір купівлі-продажу або інший правоустановчий документ на об`єкт нерухомого майна. Технічний паспорт не дає право володіти, користуватись чи розпоряджатись нерухомістю, тобто не є документом, що встановлює виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно (такі документи визначені п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703). Технічний паспорт це лише документ, який фіксує технічні дані об`єкта, це є технічний документ, який не створював будь-які права чи обов`язки для позивачів.

Згідно із ч. 1 ст.44, ч. 4 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Отож, на господарські будівлі, під якими бажають здійснити приватизацію земельної ділянки позивачі, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відсутні правовстановлюючі документи, права власності на такі вони ніколи не набували, а такі будівлі є самовільно зведеними та частково заступають на ділянку (не говорячи про дотримання відстані до спільної межі земельної ділянки згідно ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень) ОСОБА_1 , що Позивачами зумисно приховано перед судом при слуханні справи №570/3435/17.

Про те, що вказані господарські будівлі є самовільно зведеними без жодних документів ОСОБА_1 не було відомо під час слухання справи №570/3435/17, а стало відомо за результатами ознайомлення 17.06.2021 року його представником в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» з матеріалами інвентарної справи по будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, саме на Позивачів силу положень ст. 319 ЦК України покладено тягар з утримання належного їй нерухомого майна (земельної ділянки), у тому числі в частині дотримання норм земельного законодавства та ДБН, незважаючи на те, що відповідне майно було ними успадковане з раніше сформованими межами, і не має правового значення ДЛЯ вирішення даного спору (висновки Київського апеляційного суду у постанові від 01.12.2020 року).

З позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку було заявлено 16.08.2017 року саме після того, як 10.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами до них про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення господарських будівель та споруд, фруктових дерев та металевої огорожі з підстав недотримання норм ДБН, при цьому при поданні позову у 2017 році ОСОБА_1 не знав про те, що ці будівлі побудовані самовільно (копія позову долучається). Провадження у справі 23.10.2017 року було зупинено до вирішення по суті цивільної справи № 570/3435/17.

Заявник вважає, що наведені обставини є нововиявленими, адже йде мова про матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються заперечення ОСОБА_1 , і вони мають істотне значення для правильного вирішення спору. Дані обставини існували на час розгляду справи, проте приховувалися умисно Позивачами від суду та інших учасників процесу. Дані обставини не були встановлені судом, хоча повинні були бути встановлені, оскільки позивачі обґрунтовують свої вимоги знаходженням на ділянці ОСОБА_1 належних їм на праві приватної власності об`єктів нерухомого майна. Про вказані обставини ОСОБА_1 не було відомо під час слухання справи №570/3435/17, а стало відомо за результатами ознайомлення 16.06.2021 року його представником в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» з матеріалами інвентарної справи.

За наведеного просить суд задоволити заяву, скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Кузменюк-Волошиної Н. вдруге надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Раніше справа призначалася до розгляду на 09.12.2021 р. та була відкладена заявою адвоката Кузменюк-Волошиної Н.

29.12.2021 р. знову надійшла заява адвоката Кузменюк-Волошиної Н. про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона не може з`явитися до суду з поважних причин через контактування з особою, що ймовірно захворіла на коронавірусну інфекцію.

Суд зазначає що адвокат не надала жодних доказів того, що вона мала контакт з особою, що ймовірно захворіла на коронавірусну інфекцію. Окрім того, адвокат могла скористатися правом на участь у судовому засіданні через відеоконференцію, чого не зробила.

Представник ОСОБА_2 продав суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі, просить відмовити у задоволенні заяви про перегляд рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами з огляду на їх заперечення, що були подані письмово.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Свою позицію сторони виклали письмово, додаткові пояснення (які вони могли б подати до початку розгляду справи) суду не надходили. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення розгляду справи і не вбачає при цьому підстав для відкладення розгляду справи.

Дослідивши докази, надані сторонами і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що подана заява не підлягає до задоволення.

12 квітня 2018 року Рівненським районним судом Рівненської області було ухвалене рішення у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним Державного акту на права власності на земельну ділянку.

Зазначеним рішенням суду позов задоволено повністю. Зокрема, судом визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №9674825 від 02.03.2010, виданий щодо земельної ділянки площею 0,0930 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0504, виготовлений на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розробленої ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» як такий, що виданий з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про Державний земельний кадастр», власники земельної ділянки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

10 січня 2019 року постановою Рівненського апеляційного суду у справі №570/3435/17 апеляційна скарга залишена без задоволення, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

17 березня 2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року та постанова Рівненського апеляційного суду залишено без змін.

У своїй заяві ОСОБА_6 зазначає, що судом у мотивувальній частині рішення у справі № 570/3435/17 зазначено наступне: «Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 є власником 1/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 відповідно 7/8 частин цього ж будинку. У технічному паспорті на будинок є перелік споруд. Земельна ділянка, на якій розміщено житловий будинок з господарськими будівлями позивачів перебуває їх у користуванні майже 30 років, а у грудні 1997 року ця земельна ділянка передана їм у власність (згідно рішення Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1997 року №141».

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_6 зазначає, що ознайомлюючись із матеріалами справи № 570/3435/17 представник ОСОБА_1 встановив, що позивачка не долучила до позовної заяви правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , в тому числі і господарські будівлі сарай та гараж.

Однак суд звертає увагу на наступне.

У провадженні суду перебувала цивільна справа №570/1610/15-ц, за результатами розгляду якої було ухвалено рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року, суддя Остапчук Л.В. Зазначене рішення набрало законної сили 01 листопада 2016 року, про що свідчить відмітка консультанта суду ОСОБА_7 на копії рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Саме зазначеним рішення у цивільній справі №570/1610/15-ц і було встановлено ряд обставин, які при розгляді справи №570/3435/17 бралися судом до уваги, і ці обставини не підлягали повторному доказуванню.

Щодо іншої підстави, зазначеної у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами (факту самочинного будівництва та відсутності у Ружицької на ці об`єкти права власності) суд зазначає наступне.

Чинне законодавство України не встановлює обов`язку вводити в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року.

Верховний Суд України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: «Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію».

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17.

Так, на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, а це постанова Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

А до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Щодо посилання заявника на те, що лише з 17.06.2021 його представником на адвокатський запит було з`ясовано обставини, що нібито сарай та гараж позивача є самовільно побудованими об`єктами і що останній не набув на них права власності.

Заявник під час розгляду цивільної справи №570/3435/17 по суті міг скористатись своїм процесуальним правом щодо отримання відповідних доказів або отримати їх шляхом звернення адвоката із відповідним запитом, чи подавши клопотання про витребування доказів, однак, цього не зробив.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних її обставин) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 552/137/15-ц.

Під час розгляду справи судом по суті були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Сторонам було роз`яснено їх права та обов`язки, зокрема щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонами було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та подання доказів, що підтверджується матеріалами справи.

До того ж питання, які заявник через свого представника з`ясував шляхом ознайомлення з матеріалами інвентарної справи №62 за реєстровим номером №1-22-22, були предметом розгляду в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції. Зазначені обставини могли бути відомі заявнику, а тому не можуть вважатись нововиявленими обставинами в розумінні п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Частиною 1 статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 2 цієї статті визначено перелік підстав для перегляду рішення суду за ново виявленими обставинами.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Згідно ч.2 ст.423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно частини четвертої цієї статті не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Згідно п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30.03.2012 р. «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» зазначено, що вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин судам слід розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

При цьому судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Верховний Суд у своїй постанові від 29.08.2018 року у справі №552/137/15-ц вказав, що нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у рішенні, що переглядається.

Заявник стверджував, що обставини, викладені у заяві про перегляд рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами, є істотними для справи та не були і не могли бути йому відомі на час розгляду справи.

Однак, фактично вони є новими доказами, які заявник, як сторона у справі, користуючись наданими йому процесуальними правами, міг отримати і надати при розгляді справи по суті (особисто чи через свого представника адвоката), однак, цим правом не скористався. Також вище перелічені обставини були предметом розгляду в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, про що зазначалося раніше.

Таким чином, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася із заявою про перегляд рішення, на час розгляду справи - відсутні, а обставини, на які покликається заявник - не є нововиявленими.

А тому відсутні підстави для задоволення поданої заяви з огляду на зазначене та положення частини 4 ст.423 ЦПК України.

Керуючись ст. 259 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 30 грудня 2021 р.