Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

місто Київ

справа № 295/6506/16-ц

провадження № 61-8628св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року у складі судді Чішман Л. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, у якому просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2000 року до 2015 року; визнати недійсним договір дарування 35/100 частин житлового будинку від 11 березня 2016 року, укладений ОСОБА_2 на користь його сина ОСОБА_3 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за тією ж адресою; визнати за нею право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за тією ж адресою.

На обґрунтування позову посилалася на те, що у 1979 році ОСОБА_2 за договором дарування набув 37/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У фактичних шлюбних відносинах вона із ОСОБА_2 перебувала із 1999 року. З цього часу вони стали проживати разом у будинку, вести спільне господарство; мали спільний бюджет та разом проводили й дозвілля. У 2001 році у них народився син ОСОБА_5 . У період спільного проживання із ОСОБА_2 ними за спільні кошти здійснено добудову житлового будинку, яку ОСОБА_2 оформив на себе, а 11 березня 2016 року подарував своєму старшому сину ОСОБА_6 35/100 частин будинку. Вважає, що, подарувавши старшому сину частину будинку, батько дітей порушив права молодшого неповнолітнього сина ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю. ОСОБА_2 не визнає її права на спірний будинок та намагається виселити разом із сином ОСОБА_5 , а у них відсутнє інше житло.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 позов не визнав, вважав його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 2000 року до 2015 року, визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за цією адресою, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за зазначеною адресою. У задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування 35/100 частин будинку від 11 березня 2016 року відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався тим, що свідки, допитані судом першої інстанції, підтвердили факт того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у визначений період. Встановивши факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, а отже й ведення спільного господарства та накопичення спільних коштів, суд дійшов висновку, що на майно, набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 1999 року до 2015 року, поширюється правовий режим спільної сумісної власності відповідно до вимог СК України.

11 грудня 2015 року відповідачем зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено прибудову літ. «а5» та «а6», надбудову «А5», «А4». Відповідно до другого розділу зазначеної декларації «Інформація про об`єкт будівництва»: початок будівництва «А5» - 2009 рік, «А4» - 2004 рік, «а5» та «а6» - 2004 рік; закінчення будівництва - 2005, 2010 роки. При цьому прибудова складається із трьох кімнат, загальною площею 98, 8 кв. м, житловою площею 34, 8 кв. м. Таким чином, частка власності відповідача збільшилася на 20/100 частин - до 85/100 ідеальних часток. Враховуючи, що набуття зазначеного майна відбулося під час проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку, що 20/100 ідеальних часток житлового будинку у АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року рішення суду першої інстанції у частині визначення початку періоду спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу змінено з 2000 року на 01 січня 2004 року, в іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення статті 74 цього Кодексу можливо застосовувати тільки до правовідносин, що виникли після цієї дати. За таких обставин період проживання однією сім`єю з 2000 року до 01 січня 2004 року необхідно виключити, а тому рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про встановлення факту належало змінити.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 лютого 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 85/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 . Отже, частка, що зареєстрована за ОСОБА_2 , збільшилася на 20/100 частин (85/100 - 65/100) у період з 2004 року до 2010 року, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 , не погодившись із судовими рішеннями, у травні 2019 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати у частині задоволених позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у позові.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення. Посилається на те, що рішення судів ґрунтуються на неналежних доказах; суди ухвалили рішення внаслідок неправильної оцінки показань свідків. Суди не врахували, що позивач зареєстрованою не була та постійно не проживала з відповідачем у спірному будинку, про нього як дружина не піклувалася та комунальних платежів не здійснювала. Отже, на переконання ОСОБА_2 , позивач спільного із ним майна не набула.

Окрім того, на спірні правовідносини в період з 2000 року до 2004 року поширюється дія Кодексу про шлюб та сім`ю України, який без укладення зареєстрованого шлюбу не передбачав правових наслідків при проживанні чоловіка та жінки однією сім`єю. Справа не містить доказів на підтвердження факту участі позивача у придбанні спірного майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що на підставі договорів дарування у нього виникла особиста приватна власність на відповідну частку в спірному будинку. Наполягає на тому, що збільшення його частки у нерухомому майні відбулося внаслідок проведення ним без участі позивача та за його особисті кошти реконструкції, що не привело створення спільної сумісної власності. Також неможливо без експертного дослідження встановити дійсний розмір набутого ним за спірний період майна. Приводом звернення позивача із позовом до нього стало те, що у провадженні суду перебуває справа за його позовом до ОСОБА_4 про виселення її з квартири, яка розташована у спірному будинку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_4 просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за договором дарування від 16 квітня 1979 року, який посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_7 подарував своєму сину ОСОБА_2 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42, 30 кв. м.

Згідно із договором дарування від 06 лютого 2009 року, який також посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_8 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 . Право приватної власності на нерухоме майно за договором зареєстроване за ОСОБА_2 05 березня 2009 року.

Отже, на підставі договорів дарування від 16 квітня 1979 року та від 06 лютого 2009 року ОСОБА_2 став власником 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

У центрі надання адміністративних послуг Житомирської міської ради ОСОБА_2 11 грудня 2015 року за № 17447 зареєстрував декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, у якій за адресою будинку АДРЕСА_2 зазначено прибудови літ. «а5» та «а6», надбудови літ. «А4» та «А5». Внесено відомості про початок будівництва - у 2004 році та про його закінчення у 2010 році. Загальна площа будівлі становить 98, 8 кв. м.

Відповідно до довідки-розрахунку на встановлення нових розмірів ідеальних часток на житловий будинок АДРЕСА_2 за фактичним користуванням, за результатами проведеної 12 січня 2016 року інвентаризації, виходячи з вартості будинку, розміри ідеальних часток складають: ОСОБА_2 - 85/100 частин, ОСОБА_9 - 15/100 частин.

За таких обставин, за наслідками проведених у період з 2004 року до 2010 року прибудов та надбудов у будинку АДРЕСА_2 , загальний розмір належної йому частки у спільному майні зріс з 65/100 до 85/100 частин.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 лютого 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 85/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

Отже, частка, що нині зареєстрована за ОСОБА_2 , збільшилася на 20/100 частин (85/100 - 65/100) у період з 2004 року до 2010 року.

На підставі договору дарування від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своєму старшому сину - ОСОБА_3 35/100 частин будинку АДРЕСА_2 .

Допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 та ОСОБА_14 пояснили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 1999 року до 2015 року проживали разом як подружжя.

Свідоцтвом про народження від 09 лютого 2002 року, серія НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , підтверджується, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_4 з 12 вересня 2000 року до 18 серпня 2006 року працевлаштована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ферпласт-Україна» та мала офіційний дохід.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині встановлення факту проживання однією сім`єю сторін до 01 січня 2004 року, дійшов обґрунтованих висновків, що до правовідносин, що виникли між сторонами у цей період, застосовуються положення КпШС України, якими не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

До правовідносин, що виникли між сторонами з 01 січня 2004 року, суди обґрунтовано застосували положення СК України з врахуванням такого.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (частина перша статті 74 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання

(за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Задовольняючи позов у частині встановлення факту, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що позивач довела свої позовні вимоги, зокрема, довела, що сторони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Встановивши, що у період фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідач набув права власності на 20/100 частин спірного будинку, що складається з окремих прибудов літ. «а5» та «а6», надбудов літ. «А4» та «А5», суди дійшли висновку про те, що на спірне майно поширюється режим спільного сумісного майна та що позивач має право на його поділ.

Водночас суди не звернули увагу, що 20/100 ідеальних частин спірного майна - це частка у майні, на яку збільшилося те майно, що попередньо належало відповідачу. Тобто, предметом спору не є індивідуально визначене окреме майно, набуте сторонами у період фактичних шлюбних відносин у порядку статті 60 СК України, отже суди у цьому випадку помилково посилалися на презумпцію спільності майна осіб, які перебували у фактичних шлюбних відносинах.

З урахуванням наведеного до спірних правовідносин, у першу чергу, підлягали застосуванню положення статті 62 СК України.

Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим, та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною правилом, мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя (тут - особа, яка перебувала з іншою у фактичних шлюбних відносинах) може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі (тут - фактичних шлюбних відносинах).

Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з фактичного подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу (тут - фактичних шлюбних відносин), а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя (тут - фактичного подружжя), у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що у статті 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з (фактичного) подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде мати наслідком, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66 - 68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі 214/6174/15-ц та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому наведена позиція повною мірою має бути врахована й щодо оцінки та врегулювання відносин між сторонами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Водночас, встановивши, що особисте майно позивача під час спільного проживання сторін однією сім`єю збільшилося на 20/100 частин, суди першої та апеляційної інстанцій зробили передчасний висновок про можливість поширення на збільшену частину майна режиму спільного сумісного майна подружжя, оскільки у цьому випадку необхідно було встановити, що збільшення майна відбулося внаслідок спільних затрат подружжя.

Крім того, необхідно було надати оцінку не самому факту збільшенню розміру ідеальної частки майна, яка належала відповідачу, а збільшенню майна у вартісному вимірі. У контексті наведеного, з метою повного та всебічного розгляду справи необхідно також з`ясувати вартість спірного майна до його збільшення та після вчинення дій з добудови та переобладнання приміщення.

В контексті наведеного судам необхідно також встановити факт істотного збільшення вартості майна, за наслідками чого вирішити спір з урахуванням вимог статті 62 СК України та наведеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду.

Якщо ж суд встановить наявність понесених затрат зі сторони іншого фактичного подружжя-невласника, проте не визнає такі витрати істотними, то судам необхідно врахувати, що такий фактичний подружжя може вимагати стягнення грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу та вирішуючи позов у частині визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, не надали належної оцінки доказам, наданим сторонами, зокрема, наявним в матеріалах справи правовстановлюючим документам на спірне майно, видатковим накладним, квитанціям до прибуткового касового ордера, іншим наявним у матеріалах справи доказам у сукупності, у зв`язку із чим не встановили фактичні обставини, отже їх рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав нездійснення дослідження зібраних у справі доказів.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати зазначене у цій постанові надати оцінку наведеним доказам і відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Оскільки недоліки, допущені судами першої й апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті під час касаційного перегляду справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення необхідно частково скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину від 20/100 частин та за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати, направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко