Справа № 404/7506/20
Номер провадження 2-к/404/2/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Мартиненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому клопотання ОСОБА_1 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді судової дільниці №131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини ,-

В С Т А Н О В И В:

На адресу Кіровського районного суду міста Кіровограда надійшло (вх. 40197 від 03 грудня 2020 року) клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі величини мінімального прожиткового мінімуму, встановленого Постановою Уряду Московської області від 12.12.2019 року № 942, починаючи з 09 квітня 2019 року, тобто з моменту звернення ОСОБА_1 до суду і до досягнення повноліття ОСОБА_3 .

Клопотання обґрунтовано тим, що 28 травня 2019 року мировим суддею судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації було прийнято заочне рішення №2-595/2019.

Посилаючись на положення Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року заявник просить надати дозвіл на примусове виконання заочного рішення мирового судді судової дільниці №131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини (а.с. 2).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 404/7506/20, № провадження 2-к/404/2/20 визначено суддю Кіровського районного суду міста Кіровограда Кулінка Л.Д. (а.с. 14).

Відповідно до частини першої статті 467 Цивільного процесуального кодексу України про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Враховуючи вищевказані цивільно-процесуальні положення, 08 грудня 2020 року ОСОБА_2 направлено повідомлення (вих. №404/7506/20 66288/2020, № 404/7506/20 66287/2020), про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та запропоновано в місячний строк з дня отримання вказаного клопотання, а саме: до 11 січня 2021 року, подати можливі заперечення проти цього клопотання (а.с. 17, 18).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 січня 2021 року продовжено строк ОСОБА_2 для подання можливого заперечення щодо клопотання ОСОБА_1 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду до 01 лютого 2021 року, оеільки повідомленя про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду отримане ОСОБА_2 лише 30 грудня 2020 року (а.с. 21).

Через канцелярію Кіровського районного суду міста Кіровограда боржником подано заперечення (вх. № 3284 від 28.01.2021 року, а.с. 33-42) проти вищевказаного клопотання, в яких зазначено, що ОСОБА_2 є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про що Митищінським управлінням ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області зроблено відповідний актовий запис № 1329 від 19 червня 2014 року. Відповідно довідки № 550/344/2014 від 04.07.2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув громадянство України згідно рішення УДМС України в Кіровоградській області від 04.07.2014 року. Починаючи з 2017 року з ОСОБА_1 припинено шлюбні відносини і відповідно до заочного рішення Митищінського міського суду Московської області від 13 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Син залишився проживати разом з матір`ю. З цього часу і до сьогодні, колишня дружина забороняє спілкуватися боржнику з сином, ОСОБА_4 .

Ознайомившись з матеріалами справи, вважає заявлене клопотання ОСОБА_1 та заочне рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року безпідставними, необгрунтованими та прийнятими з порушенням «Конвенції про міжнародний порядок стягнення аліментів на Дітей та інших видів сімейного утримання», «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах». Так, боржник вказав, що жодних документів по справі № 2-595/19 не отримував, з позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів не був ознайомлений, а тому не міг побудувати захисну позицію, захистити свої права та інтереси в строки передбачені законодавством та бути присутнім у судовому засіданні.

Крім того, матеріали справи, листи, повідомлення були направлені ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується доданими до клопотання копіями поштових відправлень. Проте, за цією адресою ОСОБА_2 не проживає та не зареєстрований з 2013 року. ОСОБА_1 навмисно не вірно зазначила адресу, хоча і знала про зміну місця його проживання, тим самим намагалася вирішити справу без його участі.

Також боржник вказує, що ОСОБА_1 порушила процедуру про належне оповіщення сторін про розгляд справи у відповідності до правової домовленості між державами-учасницями Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та не надіслала належним чином перекладені додатки до клопотання на офіційну мову відповідача (українську) по справі № 2-595/19. Таким чином, ОСОБА_2 був позбавлений права на вчасне оповіщення про розгляд справи про стягнення з нього аліментів на території Російської Федерації та не мав можливості захистити свої порушені права.

В додаток до клопотання про виконання заочного рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року було надіслано лише його резолютивну частину, що боржник вважає порушенням процесуального законодавства на території держави Україна та порядку визначеному Конвенцією про сповіщення осіб про розгляд цивільних справ за участю громадян, які проживають в державах учасницях.

Крім того, боржник вказав на те, що заочне рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації було ухвалено 28.05.2019 року, що передує положенню на який посилається суд, а саме: Постанову Уряду МО від 12.12.2019 року № 942.

Боржник зауважує, що на 2015-2017 роки не мав постійного доходу, оскільки не був працевлаштований, що підтверджується Довідками з Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості. Проте, постійно підтримував матеріально свого сина шляхом грошових переказів та додав до матеріалів справи відповідні чеки. Посилався на те, що заочне рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року було винесено без врахування того, що боржник є батьком ще двох дітей, які знаходяться на його утриманні, а саме; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2018 року і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10 вересня 2018 року.

При цьому, звертає увагу суду на те, що є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 19 червня 2014 року. Однак, за рішенням стягнуто з нього, ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 . Тобто заочне рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року прийнято відносно іншої неповнолітньої дитини, що не є його сином. Тому вважає, що клопотання ОСОБА_1 не може бути виконане до вирішення всіх обставин справи № 2-595/19.

Окрім того, не погоджуючись з заочним рішенням мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року, ОСОБА_2 в порядку Цивільного процесуального права Російської Федерації змушений був подати до вищезазначеного суду, заяву про скасування заочного рішення по справі № 2-595/19 від 28 травня 2019 року та здійснити його перегляд в порядку загального позовного провадження (а.с. 33-61).

За приписами частини другої статті 467 Цивільного процесуального кодексу України, після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає дату, час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 лютого 2021 року призначено до розгляду у судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді на 03 березня 2021 року на 16 год. 00 хв. (а.с. 94).

Боржник ОСОБА_2 , його представник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували, посилаючись на обставини та докази, викладені у запереченнях.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що 28 травня 2019 року мировим суддею судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації було прийнято заочне рішення №2-595/19 про стягнення щомісячно з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно, аліментів у вигляді «Величини прожиткового мінімуму на душу населення в категорії «Діти» встановленого в Московській області і по Постанові уряду МО від 12.12.2019 №942, починаючи з 09 квітня 2019 року, тобто з моменту звернення ОСОБА_1 - до суду з позовом і до повноліття ОСОБА_3 тобто досягнення ним 18 річного віку (а.с. 5).

Згідно статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

За змістом частини першої статті 462 Цивільного процесуального кодексу України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до статті 465 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

З метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, 22.01.1993 року в Мінську (Республіка Білорусь) в рамках країн СНД, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція). 10.11.1994 року Верховною Радою України ратифіковано дану Конвенцію та 14.07.1995 року вона набула чинності для України.

Відповідно до статті 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).

Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

Згідно зі статтею 466 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року до клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення і прикладені до нього документи забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.

За наведеного, 22.01.1993 була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, Договірними Сторонами якої, зокрема є Україна та Російська Фелерація, тому наявні правові підстави для розгляду клопотання ОСОБА_1 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді судової дільниці №131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Вищевказаними нормами права встановлені вимоги до клопотання та перелік необхідних документів, які додаються до нього.

У відповідності до статті 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання.

Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Згідно зі статтею 468 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно статті 55 Конвенції, у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

За приписами статтей 5, 6, 7 Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 22.01.1993 року, при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

Договірні Сторони надають один одному правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

У дорученні про надання правової допомоги повинно бути зазначено: а) найменування запитуваної установи; б) найменування запитуючої установи; в) найменування справи, по якому запитується правова допомога; г) імена і прізвища сторін, свідків, підозрюваних, підсудних, засуджених або потерпілих, їх місце проживання і місцеперебування, громадянство, заняття, а по кримінальних справах також місце і дата народження і, по можливості, прізвища й імена батьків; для юридичних осіб - їх найменування і місцезнаходження; д) при наявності представників осіб, зазначених у підпункті "г", їх імена, прізвища й адреси; е) зміст доручення, а також інші відомості, необхідні для його виконання; ж) по кримінальних справах також опис і кваліфікація вчиненого діяння і дані про розмір збитку, якщо він був заподіяний у результаті діяння.

У дорученні про вручення документа повинні бути також зазначена точна адреса одержувача і найменування документа, що вручається.

Доручення повинно бути підписане і скріплене гербовою печаткою запитуючої установи.

Згідно частини п`ятої статті 8 Конвенції, після виконання доручення запитувана установа повертає документи запитуючій установі, у тому випадку, якщо правова допомога не могла бути зроблена, вона одночасно повідомляє про обставини, що перешкоджають виконанню доручення, і повертає документи запитуючій установі

При розгляді справи встановлено, що в обгрунтування належності вручення ОСОБА_2 судового виклику до Митищинського судового району Московської області Російської Федерації на 9:45 годину 28 травня 2019 року надано копії телеграм від 30 квітня 2019 року направлених на адресу відповідача по АДРЕСА_2 , без підтвердження про їх вручення адресату; копію конверту та повідомлення про отримання/вручення за адресою: АДРЕСА_1 з відмітною «через незатребуваність» (а.с. 7, 8, 9, 10).

Відповідно до довідок наявних в матеріалах справи за №022198/1, витребуваної судом від відділу реєстрації місця проживання особи Управління у сфері державної реєстрації Департаменту надання адміністративних послуг Міської ради міста Кропивницького та №000354/1 від 11.01.2021, наданої боржником вбачається, що з 23 січня 2013 року місце проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 (а. с. 16, 64).

Під час розгляду справи в суді ОСОБА_2 стверджував, що кореспонденцію за адресою по АДРЕСА_2 не отримував та за адресою по АДРЕСА_1 з 2013 року не проживає, а тому кореспонденцію там не отримує.

Разом з цим, до клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року не додано копій відповідних судових документів (доручення про надання правової допомоги, повісток, викликів, тощо), та підтвердження їх надсилання у відповідності до вимог Мінської Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року через компетентні установи юстиції, які б підтверджували, що ОСОБА_2 проти якого було винесене рішення та який не приймав участі в судовому процесі, був в належному порядку і вчасно викликаний в суд.

Отже, матеріали клопотання не містять доказів про належне повідомлення ОСОБА_2 про місце і час судового розгляду, в зв`язку з чим сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі.

За наведеного, враховуючи положення пункту б статті 55 Конвенції у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд погоджується із запереченнями ОСОБА_2 щодо відсутності у додатках до клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду повного тексту заочного рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року; наявності описок в написанні прізвища, імені та по батькові малолінього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зазначення Постанови Уряду МО від 12.12.2019 року № 942 в заочному рішенні ухваленому 28.05.2019 року, що передує вказаному положенню.

Однак, відповідно до вимог статті 54 Конвенції суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання.

Водночас, суд вважає, що наявні підстави визначені пунктом б статті 55 Конвенції, які не дозволяють задовольнити клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, оскільки умови передбачені цією Конвенцією не дотримані, відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Керуючись Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, статтями 260-261, 353, 462-470 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотанням ОСОБА_1 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України заочного рішення мирового судді судової дільниці № 131 Митищинського судового району Московської області Російської Федерації від 28.05.2019 року про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст судового рішення складено 09.03.2021 року.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда Л. Д. Кулінка