П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня2021року м. Київ

Справа № 357/7142/21

Провадження: № 22-ц/824/12112/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Левенця Б.Б.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1

та ОСОБА_2

на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року, постановлену під головуванням судді Орєхова О.І.,

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в :

02 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, мотивуючи свої вимоги тим, що він має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Предметом даного позову є стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в сумі вартості банківських золотих злитків в загальній кількості 259 штук та загальною масою 25 500 грамів, отриманих відповідачем та ОСОБА_3 (солідарні боржники) від нього за договором позики, який підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 08.11.2016 року.НБУ щоденно встановлює облікову ціну банківських металів в гривні за тройську унцію. Одна тройська унція дорівнює 31,1034768 грамів (загальновідомий факт). Предметом договору позики є золоті злитки загальною масою 25 500 грамів, що становить 819,844038 тройських унцій. На 01.07.2021 року облікова ціна банківського золота за курсом НБУ становить 47 850,70 грн за тройську унцію. Отже, сума його позовних вимог до боржника станом на 01.07.2021 року становить 39 230 111,10 грн.Вважає, що відповідач, дізнавшись про його намір звернутись до суду із вказаним позовом, здійснить відчуження належного йому майна.

Вказував, що ОСОБА_2 понад 4 роки не виконує свої майнові зобов`язання, при цьому, відповідач не перебуває у скрутному матеріальному становищі, має у фактичному володінні нерухомість та автомобіль преміум-класу, які оформлені на інших осіб. Однак, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у відповідача відсутнє у власності нерухоме майно. Відповідно до відкритих даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 до 21.05.2021 був кінцевим бенефіціарним власником (контролером) юридичної особи - ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ». Відсоток частки статутного капіталу в юридичній особі або відсоток права голосу в юридичній особі: 99,93 (60 000 000 грн). Відомості про юридичних осіб, через яких здійснювався опосередкований вплив на юридичну особу: ТОВ «НАВІ СОФТ», Грузія (був учасником ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ»).Наразі, ОСОБА_2 є одноосібним учасником (відсоток частки: 100) ТОВ «НАВІ СОФТ», юридична адреса: Грузія, місто Кутаїсі, вулиця Автомшенебелі, будинок №88, ідентифікаційний номер: 406175044. Дата реєстрації ТОВ «НАВІ СОФТ» - 15.04.2016. Згодом у 2019 році замість того, щоб повернути борги, ОСОБА_2 через власну компанію ТОВ «НАВІ СОФТ» перевів до 60 000 000 грн. у статутний капітал ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» (точну суму фактично здійсненого внеску з відкритих джерел встановити неможливо). Вважає, що відповідач навмисно робив це не напряму від себе, а опосередковано через ТОВ «НАВІ СОФТ», щоб зробити неможливим звернення стягнення на грошові кошти, вчинивши далі дії щодо виходу 20.05.2021 року ТОВ «НАВІ СОФТ» зі складу учасників ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ». Грошові кошти, які надалі ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» інвестувало в об`єкт будівництва, на його, ОСОБА_1 , думку, він отримав саме за договором позики. Означені факти, на його думку, явно вказують на недобросовісність відповідача як боржника, а також на те, що він має схильність до приховування майна, на яке може бути звернено стягнення, що ускладнює виконання можливого судового рішення та ефективний захист або поновлення його порушених прав. Також відзначив, що повернути частину боргів за рахунок солідарного боржника за розпискою про запозичення банківських металів ОСОБА_3 наразі є неможливим, оскільки Господарським судом м. Києва за його заявою відкрито провадження у справі про неплатоспроможність № 910/15694/20. Подальше закриття Північним апеляційним господарським судом 01.06.2021 провадження у справі № 910/15694/20 оскаржується у касаційній інстанції і не є остаточним. Зазначив, що одним із своїх кредиторів у сумі 797 687 грн. ОСОБА_3 зазначив ОСОБА_2 . На підтвердження цього додається копія заяви ОСОБА_2 про грошові вимоги до боржника ОСОБА_3 . Тож, відповідач мав зайві кошти понад власні поточні фінансові потреби, щоб їх запозичити ОСОБА_3 , натомість уникає їх повернення йому, ОСОБА_1 , що додатково вказує на існування ризиків ускладнення виконання можливого судового рішення. Вважає, що заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 має штучний характер, що додатково вказує на їх недобросовісність як боржників.

За наведених обставин, просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

накладення арешту на 100 % частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft) , яка належить ОСОБА_2 (ОСОБА_2);

заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням корпоративних прав - 100 % частки або частини частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft);заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з його виходом з ТОВ «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft);

заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на ліквідацію товариства з обмеженою відповідальністю «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft);

заборони ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» та будь-яким іншим особам відчужувати у будь-який спосіб, зокрема, але не виключно шляхом продажу, дарування, міни, застави, іпотеки, внесення до статутного капіталу юридичної особи, тощо об`єкт незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :04:001:5675 за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого розпочато на підставі повідомлення про початок будівельних робіт від 10.06.2020 № 182531;

заборонити усім суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на відчуження у будь-який спосіб, зокрема, але не виключно шляхом продажу, дарування, міни, застави, іпотеки, внесення до статутного капіталу юридичної особи, тощо об`єкту незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :04:001:5675 за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого розпочато на підставі повідомлення про початок будівельних робіт від 10.06.2020 № 182531, а також об`єкту нерухомого майна, який буде зареєстрований після введення в експлуатацію зазначеного об`єкту незавершеного будівництва.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Вжито заходи по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на 100% частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft) (ідентифікаційний номер: 406175044, юридична адреса: Грузія, м. Кутаїсі, вул. Автомшенебелі, буд. № 88), яка належить ОСОБА_2 (ОСОБА_2), в межах суми позову - 39 230 111,10 гривень.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 , не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні вимог щодо заборони ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» відчужувати об`єкт незавершеного будівництва та вчиняти реєстраційні дії для цього, на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що предметом позову є стягнення з відповідача коштів у розмірі 39 230 111,10 грн. Арештована оскаржуваною ухвалою частка в ТОВ «НАВІ СОФТ» є єдиним зареєстрованим майном відповідача, за рахунок якої може бути виконане можливе рішення суду у разі задоволення позову. При цьому, ураховуючи відсутність у ТОВ «НАВІ СОФТ» зареєстрованого нерухомого майна або часток в інших товариствах, єдиним ліквідним активом, який формує ринкову вартість частки відповідача в ТОВ «НАВІ СОФТ», є право вимоги щодо виплати вартості частки (або компенсації в іншій формі) до ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ», пов`язане з виходом з цього товариства, яке виникло у ТОВ «НАВІ СОФТ» в силу ст. 24 ЗУ «Про товариства з обмеженою відповідальністю». У свою чергу, у ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» відсутнє будь-яке зареєстроване майно, за рахунок якого можлива виплата ТОВ «НАВІ СОФТ» значної суми (номінально 60 000 000 грн) вартості його частки, окрім об`єкту незавершеного будівництва. Отже, заарештована судом частка відповідача в ТОВ «НАВІ СОФТ» може зберегти свою ринкову вартість для цілей подальшого виконання можливого судового рішення лише у випадку збереження ТОВ «НАВІ СОФТ» ліквідного активу - права вимоги до ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ», яке можливо реально задовольнити за рахунок єдиного, дійсно наявного у ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» майна - об`єкту незавершеного будівництва. За наведених обставин просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині незадоволених вимог заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_2 в обґрунтування поданої ним апеляційної скарги посилався на те, що у даному випадку на позов, предметом якого є стягнення заборгованості за договором позики, не розповсюджуються правила підсудності, визначені ч. 8 ст. 28 ЦПК України. Позовна заява, з якою позивач має намір звернутись до суду, підсудна Голосіївському районному суду м. Києва, за місцем реєстрації відповідача. Також вказував, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви відноситься до юрисдикції господарського суду, оскільки солідарним боржником за наданою ОСОБА_1 борговою розпискою є ОСОБА_3 . В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/15694/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 (банкрутство), в рамках якої ОСОБА_1 звернувся із заявою з грошовими вимогами на підставі боргової розписки від 11.08.2016 року (банківські золоті злитки). Він, ОСОБА_2 , також є учасником цієї господарської справи. Наразі справа розглядається Верховним Судом. Зазначив, що ОСОБА_1 , зловживаючи своїми процесуальним правами, близько 10 разів звертався до різних судів із заявами, в яких йому було відмовлено. Щодо обраних заявником заходів забезпечення позову, вважав що такі не відповідають заявленим позовним вимогам. Окрім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування реальної загрози відчуження ним, ОСОБА_2 , належного йому майна. Просив визнати зловживанням процесуальними права подання ОСОБА_1 декількох позовів до нього з тим самим предметом та з тих самих підстав, скасувати ухвалу суду першої інстанції, заяву про забезпечення позову повернути заявнику.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що оскільки справа про неплатоспроможність ОСОБА_2 не відкривалася, відсутні підстави для його звернення з вимогами до ОСОБА_2 саме до господарського суду. Щодо доводів апелянта про територіальну підсудність справи Голосіївському районному суду міста Києва вказав, що особа може мати декілька місць для проживання, тому за таких умов реєстрація місця проживання здійснюється за однією з адрес за власним вибором. Оскільки його місце проживання в м. Біла Церква підтверджується договором найму житла, юрисдикція відповідного місцевого суду поширюється на цей спір відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України. Зазначив, що доводи ОСОБА_2 про зловживання ним, ОСОБА_1 , своїми процесуальними правами не відповідає дійсності, оскільки ним подавались лише 3 аналогічні заяви про забезпечення позову в різні місцеві суди і в кожному випадку суди відмовляли в задоволенні заяв. Тому, на його думку, у нього були підстави звертатися до інших судів за захистом своїх порушених прав. На твердження апелянта стосовно відсутності в заяві про забезпечення позову посилання на об`єктивні обставини, які б унеможливили виконання рішення суду та неадекватності застосованих заходів забезпечення позову зазначив, що ОСОБА_2 приймає участь в якості фіктивного кредитора у спробах іншого солідарного боржника за договором позики - ОСОБА_3 звільнитися від боргових зобов`язань перед ним, ОСОБА_1 , за допомогою механізму банкрутства. Такі факти вказують на недобросовісність ОСОБА_2 як боржника, а також на те, що він має схильність до приховування майна, на яке може бути звернуте стягнення. Додатково вказав, що у суду першої інстанції під час розгляду його заяви про забезпечення позову були відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення. Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

08 грудня 2021 року до суду надійшли клопотання адвоката Доброрез О.А. в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Кириченко А.Є. в інтересах ОСОБА_2 про відкладення розгляду.

Адвокат Доброрез О.А. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування поданого клопотання зазначила, що мала контакт з особою з підтвердженим випадком COVID-19, у зв`язку з чи підлягає самоізоляції. Скаржник ОСОБА_1 з 05 грудня 2021 року перебуває у відрядженні у м. Рига.

Адвокат Кириченко А.Є. в інтересах ОСОБА_2 посилалась на те, що не може прибути в судове засідання, оскільки має погане самопочуття, яке викликане перенесенням вакцинації. ОСОБА_2 з 01.12.2021 року перебуває на амбулаторному лікуванні з діагнозом: гострий риносинусит, гострий трахеобронхит.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Як убачається із матеріалів справи, справа в провадженні Київського апеляційного суду перебуває з липня 2021 року. Правові позиції сторін щодо оскарження ухвали суду першої інстанції сповна викладені в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги.

Зважаючи на вищевикладене, та, ураховуючи обмежені строку перегляду судом апеляційної інстанції ухвали районного суду, а також ту обставину, що розгляд справи неодноразово відкладався за чисельними клопотаннями обох сторін, колегія суддів вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмова суду першої інстанції щодо заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням корпоративних прав - 100 % частки або частини частки у статутному капіталі вказаного товариства та вчиняти будь-які дії, пов`язані з його виходом із товариства, або спрямовані на ліквідацію товариства, ОСОБА_1 не оскаржується, а тому ухвала суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, а тому вимоги ОСОБА_1 про накладення арешту на частку у статутному капіталі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки такий вид забезпечення позову, як арешт належної ОСОБА_2 частки у статутному капіталі товариства є достатнім (зміст арешту полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися цією часткою у статутному капіталі (провести її відчуження)), вимоги щодо заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням корпоративних прав - 100 % частки або частини частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «НАВІ СОФТ» та вчиняти будь-які дії, пов`язані з його виходом з товариства, вчиняти будь-які дії, спрямовані на ліквідацію товариства, не підлягають до задоволення.Також суд вважав, що не підлягають задоволенню і вимоги заявника щодо заборонити ТОВ «ІДЕЛЬ ДСТ» та будь-яким іншим особам відчужувати у будь-який спосіб, зокрема, але не виключно шляхом продажу, дарування, міни, застави, іпотеки, внесення до статутного капіталу юридичної особи, тощо об`єкт незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :04:001:5675 за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого розпочато на підставі повідомлення про початок будівельних робіт від 10.06.2020 № 182531; заборони усім суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на відчуження у будь-який спосіб, зокрема, але не виключно шляхом продажу, дарування, міни, застави, іпотеки, внесення до статутного капіталу юридичної особи, тощо об`єкту незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :04:001:5675 за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого розпочато на підставі повідомлення про початок будівельних робіт від 10.06.2020 № 182531, а також об`єкту нерухомого майна, який буде зареєстрований після введення в експлуатацію зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, оскільки ОСОБА_2 , який є боржником по розписці не має відношення до даного товариства та не має в статутному капіталі жодної частки.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1статті 152 ЦПК України передбачено,що заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, допідсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України позов до фізичної особи пред`являється в суд за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 8 ст. 28 ЦПК України передбачено альтернативне правило підсудності, відповідно до якого позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до положень вказаної норми за місцем виконання договору можуть пред`являтися позови за наявності однієї з наступних умов: в договорі зазначене місце виконання; вимоги, заявлені на підставі договору, який можна виконувати тільки в певному місці.

За визначеннями, поданими у статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 (далі - Закон №1382-IV) місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місцем проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частиною другою статті 2 Закону встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом статті 6 Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» №5942-VI від 20.11.2012 (далі - Закон №5942-VI) Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону№5942-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

Виходячи з приписів статті 6 Закону №1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто, Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Норми ЦПК України також пов`язують місце проживання особи із зареєстрованим місцем її проживання. Так, відповідно до статті 187 ЦПК України, суд встановлює місце проживання фізичної особи шляхом надсилання запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій.

В розписці від 08 листопада 2016 року, яка була надана позивачем на підтвердження укладення договору позики, місцем виконання договору зазначено місце проживання позикодавця.

Відтак, на заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову поширюються правила підсудності, визначені ч. 8 ст. 28 ЦПК України.

В той же час, у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 місцем свого проживання зазначив: АДРЕСА_2 . За вказаним місцем заявник проживає на підставі договору найму квартири.

Так, право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Однак, Закон пов`язує місце проживання (перебування) особи з її зареєстрованим місцем проживання, а тому ОСОБА_1 при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову не за зареєстрованим місцем проживання порушено правила підсудності.

Зазначення заявником будь-якої іншої адреси місця проживання чи відомостей про місце перебування особи можуть слугувати додатковою інформацією, але не використовуватися як юридичний факт, з яким закон пов`язує місце проживання фізичної особи.

Окрім того, під час апеляційного перегляду справи колегією суддів встановлено, що у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (справа № 357/3200/21).

У липні 2021 року до цього ж суду ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, яка мотивована тими ж самими підставами, що і раніше подана заява.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 була подана заява про забезпечення позову з аналогічними вимогами в рамках цивільної справи за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за розпискою, яка перебувала на розгляді Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/8552/21).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

11.05.2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яка була задоволена судом.

Також аналогічна заява про забезпечення позову була подана ОСОБА_1 до Дарницького районного суду м. Києва у травні 2021 року, яка ухвалою суду від 19 травня 2021 року було повернуто заявнику.

При цьому, судами встановлено, що місцем проживання заявника ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 , що територіально відноситься до Дарницького району м. Києва.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За приписами частини першої, пункту 2 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина друга статті 44 ЦПК України).

З`ясувавши та проаналізувавши наведені обставини, колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з аналогічними вимогами має ознаки зловживання процесуальними правами.

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі№ 757/61850/18-цВерховний Суд вказав, що суд повинен надати належну оцінку доводам відповідача з приводу наявності в діях позивача (заявника) щодо неодноразового звернення до суду з аналогічними вимогами, ознак зловживань процесуальними правами, визначених пунктом 2 частини другої статті 44 ЦПК України, від встановлення наявності або відсутності яких залежить правильність висновків суду про наявність підстав для забезпечення позову.

Також, колегія суддів вважає за необхідне відмітити і наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Верховний Суд у постанові від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19 роз`яснив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном. Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження у користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сукупністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Вирішуючи питання забезпечення позову, Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вимоги поданої ним заяви щодо накладення арешту на 100 % частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ», заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням корпоративних прав - 100 % частки або частини частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ» та будь-які дії, пов`язані з його виходом з товариства або спрямовані на ліквідацію товариства, надав суду витяг з Реєстру підприємців та юридичних осіб, які не ведуть підприємницьку (комерційну) діяльність, станом на 08.07.2020 року.

Згідно вказаного витягу власником 100 % акцій ТОВ «НАВІ СОФТ» є ОСОБА_2 .

В той же час, заява про забезпечення майбутнього позову подана ОСОБА_1 в липні 2021 року. Будь-яких доказів того, що стан корпоративних прав ОСОБА_2 в ТОВ «НАВІ СОФТ» залишився незмінним на момент звернення ОСОБА_1 до суду матеріали справи не містять.

Як зазначено вище, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір.

Заявник має намір подати до суду позовну заяву про стягнення грошових коштів.

На підтвердження вимог, які ОСОБА_1 має намір заявити у суді, останнім надано розписку від 08.11.2016 року, яка не є грошовою.

Отже, обрані заявником заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 100 % частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ» не відповідають реальному спору, який виник між сторонами.

Не дослідивши надані заявником докази на підтвердження застосування заходів забезпечення позову, не з`ясувавши який саме між сторонами виник спір, його обсяг, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, з огляду на вищевикладені вимоги норм процесуального права, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав, передбачених статтями 149, 150, 153 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Встановивши вищенаведені порушення судом першої інстанції процесуального закону при вирішенні заяви про забезпечення позову, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для перевірки інших доводів скаржників щодо обґрунтованості та необґрунтованості вимог заявника.

За таких підстав, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року в частині задоволених вимог підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року в частині накладення арешту на 100 % частки у статутному капіталі ТОВ «НАВІ СОФТ» (LLC NaviSoft), яка належить ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ),скасувати та постановити у цій частині вимог судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В решті ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Б.Б. Левенець