КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/41/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачу та її представникам у користуванні зазначеною квартирою, а також стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .Після придбання квартири їй стало відомо, що в ній є зареєстрованими без належних на те підстав сторонні особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не проживають у цьому житловому приміщенні тривалий час. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачами щодо їх проживання у квартирі також не було, останні не є членами сім`ї позивача, а лише перебувають на реєстраційному обліку у квартирі. На усні прохання позивача щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку відповідачі ніяким чином не реагують, тим самим порушують права позивача як власника квартири та не дають повноцінно реалізувати свої права щодо володіння, користування та розпорядження майном. Крім того, відповідач ОСОБА_1 під час телефонної розмови з позивачем погрожував змінити замки у вхідних дверях до квартири та перешкоджати у майбутньому у вільному доступі до неї, а тому ОСОБА_2 бажає усунути перешкоди у користуванні своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

З урахуванням ухвали суду від 18 травня 2020 року про виправлення описки стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн в рівних частинах, тобто по 768,40 грн з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно, оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку та ніким не оспорено, а тому вона як власник майна вправі вимагати визнання відповідачів, які зареєстровані у цій квартирі, такими, що втратили право користування житловим приміщенням у судовому порядку. В той же час вимоги позивача про зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні зазначеною квартирою не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Ільницького О.О.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що при заочному розгляді даної справи судом першої інстанції: порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме статті 128, 130-131 ЦПК України, адже розглянуто справу без належним чином повідомлених відповідачів; порушено норми процесуального права, а саме частину четверту статті 19, частину третю статті 274 ЦПК України, оскільки прийнято рішення про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні за наявності обов`язкових умов для розгляду справи у загальному позовному провадженні, зокрема, через важливе значення справи для ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю у нього іншого помешкання для проживання та кількістю відповідачів; порушено норми процесуального права, а саме частину четверту статті 223, статтю 280 ЦПК України з огляду на прийняття рішення про заочний розгляд без наявності належних для цього обов`язкових підстав, зокрема, повторної неявки в судове засідання обох відповідачів, повідомлених належним чином; не застосовано положення статей 109, 116 ЖК УРСР щодо порядку та умов виселення без надання іншого житла; не з`ясовано правомірність зайняття ОСОБА_1 спірного житлового приміщення, на яке він набув право власності за договором дарування від 8 липня 2005 року; порушено норми процесуального права, а саме частину четверту статті 263 ЦПК України, адже не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18); помилково встановлено факт порушення права позивача ОСОБА_2 , адже станом на день ухвалення заочного рішення від 24 березня 2020 року право власності на спірну квартиру було відчужено на користь ОСОБА_5 (18 лютого 2020 року); порушено право ОСОБА_6 на повагу до житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України», «Кривіцький та Кривіцька проти України»), а відповідачі були позбавлені процесуальних гарантій того, що виселення оцінено на предмет пропорційності.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідач оскаржує в апеляційному порядку заочне рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимогпро визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а в іншій частині - про зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 17 жовтня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» в особі директора Мацкевича Д.А. та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. за реєстровим № 6395, позивачє власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34 кв. м.

За змістом зазначеного договору, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» задовольнило, набуте у ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги № 1986/К від 2 жовтня 2019 року, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № К-1611286 від 10 квітня 2013 року шляхом відчуження предмету іпотеки - вказаної квартири від імені відповідача покупцю ОСОБА_2 за ціною 70 010 грн. на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі від 10 квітня 2013 року, та в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 3-4).

Згідно із довідкою КП «Житлово-експлуатаційна організація-103 Голосіївського району» форми № 3 від 27 березня 2013 року, у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування серії ВСС № 598851 від 8 липня 2005 року, зареєстрованими значаться відповідачі: ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_3 (мати) (а.с. 8).

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зміст вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців або визнання їх такими, що втратили право користування житлом, при зверненні стягнення на це жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічну позицію висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається апеляційним судом, новий власник, який набув право власності на квартиру згідно договору іпотеки, позбавлений можливості одноособово користуватися своєю власністю, оскільки зареєстровані особи, які проживали у спірному житлі, добровільно відмовлялися виселятися з нього.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 391 ЦК України.

Разом з тим усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне житлове приміщення ОСОБА_2 ,як новим власником, набуто шляхом звернення правонаступником первісного кредитора ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Мегаінвест Сервіс» у позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № К-1611286 від 10 квітня 2013 року, грошові кошти за яким надавалися на споживчі потреби (а.с. 126-130).

17 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. було посвідчено, за реєстровим № 6395, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений позивачем з ТОВ «Мегаінвест Сервіс», якій діявна підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі від 10 квітня 2013 року, та в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а також зареєстрував право власності за ОСОБА_2 на зазначений об`єкт нерухомості (а.с. 5-7).

Іпотекодавець ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування квартири від 8 липня 2005 року, укладеного з ОСОБА_3 , тобто не за рахунок кредитних коштів (а.с. 114).

У той же час в матеріалах справи відсутні докази того, що іпотекодержатель або новий власника спірної квартири повідомляли відповідачів в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» про виселення, зняття з реєстраційного обліку чи усунення перешкод у користуванні майном, або про зміну власника квартири для погодження строку на добровільне звільнення цього приміщення.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останньої на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя діяла у зміненій редакції, що містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих в кредит.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) та від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), копії яких було представлено суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 134-139).

Враховуючи вимоги як міжнародних актів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні позовних вимог, із урахуванням гарантій, передбачених частиною другої статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірною квартирою, належить відмовити.

Більше того, матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 18 лютого 2020 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. за реєстровим № 1224, була подарована позивачем ОСОБА_5 (а.с. 140-141), тобто станом на день ухвалення заочного рішення від 24 березня 2020 року позивач не була власником цього об`єкту нерухомості, а відтак її майнові права не були порушені відповідачами і не потребували судового захисту.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном, та проживали у квартирі більше 25 років як власник та/або член сім`ї власника в різні періоди часу. У подальшому право власності на житло набула позивач.

Виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких ОСОБА_1 та ОСОБА_3 можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Проте суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення та формально поставився до вирішення спору, адже не дослідив, чи мала набувач за певної обачності реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування ОСОБА_1 як колишнього власника квартири та члена його сім`ї - ОСОБА_3 , чи могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, у тому числі з урахуванням можливого близького родинного зв`язку між керівником юридичної особи - нового іпотекодержателя та позивача як сторін договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому ухвалене у справі заочне рішення не можна визнати законним і обґрунтованим.

При цьому ані позивач ОСОБА_2 , ані її представник у справі - адвокат Мацкевич Денис Анатолійович, які зареєстровані за однією адресою та останній з яких є одночасно директором ТОВ «Мегаінвест Сервіс», у призначені судові засідання в суді апеляційної інстанції для розгляду справи по суті позовних вимог не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Виходячи з вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про задоволення позову, який виходив з того, що ОСОБА_2 набуто право власності на спірну квартиру на законних підставах, тому її вимоги як власника майна про усунення перешкод з боку відповідачів у користуванні житловим приміщенням підлягають захисту, а ОСОБА_1 та ОСОБА_8 - визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є необґрунтованими, оскільки сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна та членів його сім`ї, а фактичні обставини справи свідчать і позивачем не доведено (хоча це є її процесуальним обов`язком) добросовісність дій сторін за договором купівлі-продажу від 2 жовтня 2019 року щодо передачі права власності на квартиру, а також стосовно відповідачів в розрізі позбавлення їх права користування житлом.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання, однак судом першої інстанції це не враховано.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

За наведених обставин, при вирішені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямсудом першої інстанції неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи оскаржуване судове рішення на предмет його законності та обґрунтованості, колегія суддів також погоджується з аргументами представника відповідача про те, що при заочному розгляді даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін судом порушено положення вимог статей 12, 13, 19, 43, 128, 130, 131, 211, 223, 274, 280 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір безпідставно віднесено судом до категорії малозначних та без належного повідомлення відповідачів про надходження відповідної позовної заяви розглянуто в порядку письмового провадження у першому судовому засіданні з ухваленням заочного рішення. Судом не забезпечено дотримання основних засад судочинства, якими є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами. Не враховано також судом, що рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента, а повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

Неповідомлення судом учасників процесу про розгляд справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, розгляд даної справи в силу притаманних їй властивостейв порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та неповідомлення належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) відповідачів про відкриття провадження у такій справі та дату судового розгляду призвело до порушення рівності сторін, а саме відповідачі не мали рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не могли нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень.

Таким чином, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення без повідомлення та виклику сторін у судове засідання. Внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказані порушення суд першої інстанції в іншому складі міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення, проте, встановивши в ухвалі від 17 вересня 2020 року причини неявки відповідачів у судове засіданні неповажними, суд в повному обсязі не дослідив матеріали справи та лише формально послався на те, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пунктів 3, 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, недотримання судом норм процесуального права призвело порушення права відповідачів на справедливий суд, що в силу частини третьої статті 376 ЦПК України також є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, допустив порушення процесуальних норм, в результаті чого ухвалив заочне рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 152,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 152,60 грн (одну тисячу сто п'ятдесят дві гривні 60 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній