КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3923/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Трусової Т.О. в м. Київ 26 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи Андрія Федоровича, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними дій державного реєстратора і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання протиправними дій державного реєстратора і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44686730 від 18 грудня 2018 року, на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк»; скасувати реєстраційний запис державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф. про право власності № 29518272 від 14 грудня 2018 року Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за вказаною адресою.

Разом із позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та АТ «Альфа-Банк» вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно квартири за вказаною адресою; заборонити АТ «Альфа-Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за вказаною адресою.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову частково задоволено, накладено арешт на квартиру за вказаною адресою.

Відповідач АТ «Альфа-Банк», не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначив, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником обов`язків за кредитним договором, ігноруванням вимог про усунення порушень, АТ «Альфа-Банк» скористалося своїм правом у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції про те, що заявником доведено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, оскільки жодного документа, який би підтверджував існування такої загрози, та причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, та будь-яких об`єктивних сумнівів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, заявником наведено не було, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Посилався на правові висновки, викладені в постановах Апеляційного суду м. Києва, Київського апеляційного суду, постанову Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Зазначив, що суд першої інстанції згідно змісту ст. 149 ЦПК України не мав обов`язку забезпечувати позов, оскільки це є правом суду, а враховуючи підстави позову, в яких позивачем взагалі не доведено, чим порушуються його права задоволенням вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.5.3 іпотечного договору при невиконаному зобов`язанні щодо погашення заборгованості, у суду були вагомі причини відмовити в задоволенні заяви.

Вказував, що суд не звернув уваги на відсутність в заяві про забезпечення позову пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, не дослідив необхідність зустрічного забезпечення з урахуванням необхідності гарантії виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, яке забезпечується іпотекою, з урахуванням інтересів співвідповідача по справі, не врахував збитки, які понесуть співвідповідачі по справі у зв`язку з накладенням арешту на майно, і наводив зміст постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі № 753/2380/18-ц, провадження № 61-38399св18, в якій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зустрічного забезпечення.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, та наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник АТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань щодо відкладення справи до апеляційного суду не надходило.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника АТ «Альфа-Банк».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що предметом даного позову є зокрема скасування запису державного реєстратора про право власності на квартиру АТ «Альфа-Банк» за адресою АДРЕСА_1 , з підстав порушення Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», «Про іпотеку» та порушення прав неповнолітньої дитини на житло; суд знайшов достатніми та обґрунтованими доводи заяви щодо існування ризику відчуження вищевказаної квартири відповідачем на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист у разі повного або часткового задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом в серпні 2020 року, ОСОБА_1 посилався на те, що наприкінці 2019 року йому стало відомо, що право власності на його квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 44686730 від 18 грудня 2018 року державного реєстратора Урупи А.Ф., КП «Світоч» м. Києва. Вважав, що його незаконно позбавили права власності на єдине житло, в якому також проживає його неповнолітня донька, і що така реєстрація права власності на квартиру була проведена протиправно, оскільки проведена всупереч положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (квартира має загальну площу 64,6 кв.м., є місцем постійного проживання позивача та його сім`ї, включаючи неповнолітню дитину); зміна власника відбулась, коли квартира перебувала під арештом, накладеним 05 серпня 2011 року відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження № 27961008 без скасування такого в законному порядку; без згоди іпотекодавця та без дозволу органу опіки та піклування; без дотримання банком процедури направлення письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання; з грубими порушеннями порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44686730 від 18 грудня 2018 року, на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк»; скасувати реєстраційний запис державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф. про право власності № 29518272 від 14 грудня 2018 року Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за вказаною адресою.

В заяві про забезпечення позову позивач зазначав, що до звернення до суду з позовом та цією заявою з боку представників банку неодноразово вчинялися дії, спрямовані на виселення його з сім`єю з квартири, а приймаючи до уваги той факт, що реєстрація права власності на квартиру за банком відбулася в той час, коли на неї був накладений арешт, без згоди власника-іпотекодавця ОСОБА_1 , без згоди органу опіки та піклування, то є достатні підстави припускати, що без вжиття заходів забезпечення квартира може бути відчужена банком третім особам або обтяжена іншим способом.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та АТ «Альфа-Банк» вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно квартири за вказаною адресою; заборонити АТ «Альфа-Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за вказаною адресою.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить підстави для забезпечення позову: інформація від 15 червня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 12 - 14), копія договору кредиту № 10-29/3230 від 11 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (а. с. 15 - 21), копія іпотечного договору № 02-10/1205 від 11 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 22 - 25), копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 26), довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а. с. 27 - 28), копія висновку про результати розгляду звернення громадян від 24 червня 2017 року, затвердженого начальником Дарницького УП ГУНП в м. Києві, за зверненням ОСОБА_2 від 09 червня 2017 року з приводу того, що їй телефонують представники Укрсоцбанку та вимагають, щоб вона продавала квартиру за адресою АДРЕСА_1 та погасила заборгованість за кредитним договором (а. с. 34).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу позивачем долучено нові докази: листи Дарницького УП ГУНП в м. Києві за грудень 2020 року, роздруківку скріншотів листування з Viber, фотографії.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи до уваги як належні та допустимі докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд звертає увагу, що серед інших доводів апеляційної скарги відповідач АТ «Альфа-Банк» посилається на те, що ОСОБА_5 не надав суду доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в даній справі, хоча позивачем у даній справі є інша особа ОСОБА_1 , на що обґрунтовано звернуто увагу у відзиві на апеляційну скаргу самим позивачем.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки майно, на яке накладено арешт, як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, предметом позову по даній справі є визнання недійсною державної реєстрації прав і їх обтяжень, і у разі задоволення позову може бути визнане незаконним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру, на яку судом накладено арешт, за відповідачем АТ «Альфа-Банк», а також скасовано реєстраційний запис про право власності АТ «Альфа-Банк» на вказану квартиру.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо правомірності реєстрації за відповідачем АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру, належну позивачу, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що банк може відчужити на користь третіх осіб квартиру, право власності на яку на даний час зареєстроване за цим відповідачем, зазначивши, що для того, щоб рішення у справі було виконане і захист прав позивача був ефективним, доречним є накладення арешту на квартиру.

Виходячи із аналізу наданих заявником документів та враховуючи наведені вимоги закону, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що із врахуванням предмету спору є обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту, і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами про визнання протиправними дій державного реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки майно відповідача, законність реєстрації права власності на яке є предметом спору, може бути відчужене останнім у будь-який час.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк», що жодних причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, та жодного доказу, який би підтверджував існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, наведено не було, а суд в ухвалі про забезпечення позову не зазначив жодних мотивів про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Апеляційним судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 487/8737/19 щодо співмірності арешту як виду забезпечення позову позовним вимогам про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем порушення його прав внаслідок задоволення вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору, оскільки ці доводи підлягають перевірці під час розгляду справи по суті і не оцінюються на стадії забезпечення позову; процесуальне призначення даної стадії полягає лише в усуненні можливостей утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про невирішення судом питання зустрічного забезпечення не спростовують висновків про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки питання необхідності зустрічного забезпечення з`ясувалося судом, і оскільки зустрічне забезпечення застосовується на розсуд суду, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, яких відповідачем у даному випадку не наведено і необхідності зустрічного забезпечення відповідно до вимог ст. 154 ЦПК України також не обґрунтовано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 753/2380/18-ц є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом, оскільки прийняті в інших правовідносинах, зокрема, в вищезазначеній справі позивач не мав зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України, що дійсно є обов`язковою підставою для застосування зустрічного забезпечення.

Не приймаються апеляційним судом посилання відповідача на правові висновки, викладені в постановах апеляційного суду по іншим справам, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Доводи апеляційної скарги, що забезпечення позову не повинне перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову та відхиляються апеляційним судом, оскільки накладенням арешту обмежується лише право відповідача на розпорядження спірною квартирою, і діє до вирішення спору по суті, і відповідач не обґрунтував, яким саме чином ухвала суду першої інстанції перешкоджає або може перешкоджати його господарській діяльності

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.