Єдиний унікальний номер 233/3069/20
Номер провадження 22-ц/804/823/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Никифоряка Л.П., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/3069/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу, що здійснює досудове розслідування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2020 року (суддя Мартиненко В.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу, що здійснює досудове розслідування.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 07 березня 2020 року відносно нього інспектором СРПП Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Айдиновим Славик Зайдула огли було складено протокол про адміністративне правопорушення, серія ДПР18 № 450748, про визнання його винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 121 КУпАП України, відповідно до якого він 07.03.2020 керуючи автомобілем Chevrolet cruze, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив повторне протягом року порушення правил дорожнього руху, а саме, керував автомобілем у комплектації якого був відсутній знак аварійної зупинки, який передбачено комплектацією даного транспортного засобу, чим порушив вимоги 31.4.7 «є» ПДР. Вказаний протокол, серія ДПР18 № 450748, інспектором Айдиновим С.З.о. передано до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області 17 березня 2020 року для застосування адміністративного стягнення передбаченого частиною 4 статті 121 КУпАП України, а саме, позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців або адміністративний арешт на строк від п`яти до десяти діб за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частинами першою-третьої цієї статті. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.06.2020 року у справі № 233/1436/20, протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 450748 від 07.03.2020 року скасовано із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. З наведеного вважав, що фактично працівником поліції відносно нього були вчинені протиправні дії з грубим порушенням чинного законодавства. Просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь суму грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 14 092,00 грн, завданої громадянинові незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Від Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність шкоди, завданої позивачу діями посадових осіб Головного управління Національної поліції в Донецькій області, а тому аргументи апеляційної скарги не спростовують вищезазначеного факту.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2020 року інспектором СРПП Костянтинівського ВП капітаном поліції Айдиновим С.З. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 450748 відносно ОСОБА_1 , про те, що 07 березня 2020 року о 12 годині 05 хвилин в м. Костянтинівка по бул. Космонавтів, біля буд. № 2 водій, керуючи автомобілем Chevrolet Cruze д/н НОМЕР_1 здійснив повторне протягом року порушення правил дорожнього руху, а саме керував автомобілем у комплектації якого був відсутній знак аварійної зупинки, який передбачено комплектацією даного транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 31.4.7.в Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 121 КУпАП.

ОСОБА_1 було викликано на розгляд матеріалів про адміністративне правопорушення в судове засідання на 08-50 годину 31 березня 2020 року. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2020 року повернуто до Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області для належного оформлення.

Також ОСОБА_1 було викликано на розгляд вказаних матеріалів про адміністративне правопорушення в судове засідання на 09-15 годину 06 травня 2020 року. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2020 року повернуто до Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області для належного оформлення.

Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2020 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст. 121 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП справу про адміністративне правопорушення розглянуто за відсутності ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме лише складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, відібрання пояснень від особи, щодо якої складається такий протокол, явка в судові засідання на підставі судових повісток, не може само собою завдати шкоду особі, щодо якої такий протокол складений.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною 7 статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що відповідачем відносно нього були вчинені протиправні дії, які полягали в складанні незаконного та необґрунтованого протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 121 КУпАП України, чим завдали йому моральної шкоди, що призвело до сильних душевних хвилювань, підсилених тією обставиною, що у нього від нервового стресу загострилися захворювання, отримані під час проходження військової служби та бойових дій у Афганістані. Крім того, йому з даного моменту потрібно було докладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки його звичний розпорядок тепер потрібно було підлаштовувати під розклад судових засідань у справі про адміністративні правопорушення, які продовжувалися фактично чотири місяці.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що закриття справи про адміністративне правопорушення не є самостійною підставою для виникнення права на відшкодування шкоди, а є передумовою для відшкодування такої шкоди у разі вчинення відповідними особами дій, які полягали б у незаконному накладенні адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, незаконному відстороненні від роботи (посади), вчиненні інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконній конфіскації майна, незаконному накладенні штрафу.

При цьому, апеляційний суд враховує та вважає правильним посилання суду першої інстанції на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 21 жовтня 2020 року за наслідками розгляду справи № 312/262/18, згідно з яким складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. В свою чергу, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільного-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, оскільки фактичні обставини справ не є тотожними. Так, зі змісту постанови Верховного Суду у справі № 640/16169/17 випливає, що відносно позивачів мало місце незаконне затримання, що прямо передбачено статтею 1176 ЦК України, як підстава для відшкодування шкоди.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі на постанову про накладання адміністративного стягнення серії БАА № 240209 від 29.02.2020 року, постанову про накладання адміністративного стягнення серії БАА № 240408 від 07.03.2020 року, оскільки це не є предметом спору. Так, зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач звертався до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, спричинену складанням протоколу про адміністративне правопорушення, серія ДПР18 № 450748 від 07 березня 2020 року.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: В.Б. Азевич

Л.П. Никифоряк

О.В. Халаджи