Справа № 449/473/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. м. Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Савчака А.В.,

секретаря Подусівської Л.В.,

за участю

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача Комар М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Бібрської міської ради (об`єднаної територіальної громади) Романівський старостинський округ, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Романівської сільської ради Перемишлянського району №130 від 18.05.2016р.,

в с т а н о в и в :

05.05.2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Просила: поновити їй пропущений з поважних причин строк для подання даної позовної заяви та визнати незаконним та скасувати рішення колишньої Романівської сільської ради Перемишлянського району (правонаступником якої є Бібрська міська рада) № 130 від 18 травня 2016 року «Про погодження акту прийому-передачі межових знаків на зберігання без підпису сусідів», яким незаконно було погоджено акт прийому-передачі межових знаків на зберігання між земельними ділянками гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без підпису ОСОБА_5 , на підставі якого незаконно було погоджено і затверджено технічну документацію із землеустрою та передано гр. ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0.1835 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 ,(кадастровий номер №:і2:00і:-0і73)».

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що лише під час розгляду іншої цивільної справи №449/1048/18 (за позовом про скасування Рішення Романівської сільскої ради №149 від 22.09.2016 р., яким було затверджено технічну документацію із землеустрою та передану у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, яка є суміжною із земельною ділянкою позивачки), позивачка дізналась, що про існування рішення №130 від 18.05.2016 р. Позивачка вважає таке рішення не законним і таким, що має бути скасовано. На думку позивачки під час узгодження меж між її земельною ділянкою та земельною ділянкою суміжного землекористувача ОСОБА_4 Романівська сільська рада не мала права встановлювати межу між їхніми земельними ділянками без згоди позивачки. Окрім того, сільська рада порушила процедуру встановлення та узгодження меж: не повідомляла позивачку завчасно про час і місце проведення робіт з закріплення межових знаків та про розгляд цього питання на відповідній сесії Романівської сільської ради.

Ухвалю суду від 07.05.2020 р. Було відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання на 11.06.2020 р.

11.06.2020 р. підготовче судове засідання було відкладене у зв`язку з неможливістю прибуття відповідачки по справі.

12.06.2020р. на адресу суд надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого представник відповідачки проти позову заперечив та просив у ньому відмовити, а також звернув увагу суду на те, що судом вже розглядалась справа між тими ж сторонами з приводу цієї ж межі, відповідно до якого, судом було встановлено що межа між їхніми земельними ділянками має проходити прямою лінією, а не дугоподібною. Дана обставина, на думку представника відповідачки, може бути підставою для закриття провадження у справі.

14 липня 2020 року підготовче провадження по даній справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду.

З огляду на клопотання представників сторін та перебування судді на лікарняному розгляд справи неодноразово відкладався.

В судових засіданнях 29.09.2020 р., 10.02.2021р., 17.02.2020 р. Представник позивачки позов підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Вважав, що Романівська сільська рада не дотрималась ряду вимог інструкції №376 та приймаючи оскаржуване рішення недостатньо його мотивувала.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник проти позову заперечили. Представник звернув увагу на те, що позивачка перебувала на своєму подвір`ї під час визначення меж, однак відмовилась підписатись під актом. Незважаючи на рішення апеляційного суду Львівської області датоване ще 2015 роком позивачка вперто не погоджується з встановленими в ньому обставинами, а саме: що межі між земельними ділянками сторін 9у спірній частині) повинна проходити по прямій лінії, а не дугоподібною зі зміщенням в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 (тепер ОСОБА_3 ). Також представник відповідачки стверджував, що певний час між земельними ділянками сторін існував спільний заїзд (станом на 1958 р.), який позивачка і так повністю захопила та й ще претендує на частину земельної ділянки відповідачки. Тому представник відповідачки вважає, що встановлені межі земельної ділянки відповідачки (без погодження з позивачкою) жодним чином не порушує прав позивачки, а саме оскаржуване рішення, з огляду на правову позицію ВС не можу бути предметом окремого оскарження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Згідно кадастрового плану земельної ділянки позивачки (а.с.9) сторони визнали, що спір стосується відрізку який позначений на плані від точки 3 до точки 9. представник позивачки вважав, що межа повинна проходити дугоподібною лінією від точки 3 до точки 9. Відповідачка та її представник вважали, що межа повинна проходити прямою лінією від точки 3 до точки 9.

З акту від 14.09.2015 р. (а.с.22) вбачається, що ОСОБА_2 не впустила сільського голову і членів комісії на свою земельну ділянку та не надала згоди на встановлення межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_4 .

Відповідно до оскаржуваного рішення №130 від 18.05.2016 р. (а.с.13) сільською радою було погоджено межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (тепер ОСОБА_3 ) без підпису ОСОБА_2 . Як встановлено в судовому засіданні і визнано сторонами такі межі були встановлені по прямій лінії (з точки 3 до точки 9).

Після цього 22.09.2016 року сільською радою було прийнято рішення №149 (а.с.14), яким була затверджена документація із землеустрою ОСОБА_4 в тих межах, які були визначені оскаржуваним рішенням, а також передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,1835 га.

Як було визнано сторонами в судовому засіданні рішення №149 є предметом розгляду іншої справи, яка розглядалась Перемишлянським районним судом, однак, на даний час рішення не вступило в законну силу, оскільки перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції.

В матеріалах справи також міститься частина технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с. 92, 94) з кадастрового плану якої вбачається, що земельні ділянка є не надто правильної форми, однак, в спірній частині межі вона проходить прямою лінією, а не дугоподібною. При цьому суд звісно бере до уваги, що такий кадастровий план було складено без погодження меж з позивачкою, що і є предметом розгляду даної справи.

Рішенням Романівської сільської ради від 01.04.1994 р. (а.с.15) позивачці було надано у власність земельну ділянку площею 0,14 га.

10.02.2017 р. Позивачка звернулась з заявою (а.с.71) до Романівської сільської ради про надання їй у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,14 га.

17.02.2017 року сільською радою прийнято рішення №284 (а.с.69), яким позивачці було надано дозвіл на виготовлення документіції із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з метою передачі її у власність ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,14 га. В АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Рішенням сільської ради №359 від 11.06.2017 року (а.с.16) позивачці надано згоду на розроблення проекту детального планування земельної ділянки для її відведення у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Як випливає з рішення апеляційного суду Львівської області від 02.03.2015 р. (а.с.17-21) спір щодо межі між земельними ділянками сторін вже був предметом розгляду у суді. Хоча в даній справі позивачкою виступала ОСОБА_4 і підстави звернення були інші, однак, на ряд встановлених обставин справи суд не може не звернути увагу. Зокрема, з даного рішення випливає, що 28.03.2011 року між суміжними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_2 була встановлена межа із встановленням межових знаків, і вона проходить прямою лінією (див. а.с.20).

Представником відповідачки суду надані матеріали аерофотозйомки датовані 1957 та 1958 роками (а.с.88-91). Згідно плану обміру присадиб (а.с.90) та довідки в.о. старости (а.с.91) між земельними ділянками сторін в 1958 році не було спільної межі (в спірній частині межі), а були заїзди. З огляду на те, що сторони визнали відсутність на даний час між їхніми земельними ділянками спільних заїздів, а також те, що в 2011 році між їх земельними ділянками були встановлені нові межі (див. Рішення апеліційного суду а.с.20) , - тому суд вважає, що такі документи втратили свою актуальність, а тому до уваги братися не можуть.

В судовому засіданні судом було допитано двох свідків.

Свідок ОСОБА_7 дала суду такі покази. Їй відомо, що конфлікт між сторонами з приводу межі між їхніми земельними ділянками тягнеться роками. Свідку було відомо, що між земельними ділянками сторін існували колись два спільних заїзди: один зверху інший з низу. Однак дані заїзди фактично захопила і користується позивачка ОСОБА_2 . Крім цього позивачка претендує на частину земельної ділянки відповідачки ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_4 ). Свідок повідомила суду, що комісія сільської ради виїжджала на місце для встановлення меж земельних ділянок, однак позивачка ОСОБА_2 хоча була в цей час на подвір`ї але до них не підходила.

Свідок ОСОБА_8 дав суду такі покази. Він був головою Романівської сільської ради і тому йому добре відомо про спір щодо межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (правонаступником прав якої зараз є ОСОБА_9 ). Свідок підствердив той факт, що між господарствами сторін дійсно колись існував спільний заїзд. Однак, цим заїздом фактично користувалась лише позивачка. Крім того, ОСОБА_2 встановила загороду між їх земельними ділянками. З такою загородою ОСОБА_4 не погоджувалась, оскільки вважала, що позивачка захопила частину її земельної ділянки. Стосовно оскаржуваного рішення сільської ради, то свідок повідомив, що перед прийняттям даного рішення він з комісією виходив на місце для узгодження межі земельної ділянки ОСОБА_4 . Позивачка ОСОБА_2 була на подвір`ї свого господарства, членів комісії на свою земельну ділянку не впустила, в роботі комісії відмовилась брати участь. ОСОБА_4 була присутня. З огляду на конфлікт, сільський голова також залучив до цього дільничного. На запитання представника позивача, щодо належного завчасного повідомлення позивачки про час і місце коли буде відбуватись встановлення/узгодження меж земельної ділянки, - свідок повідомив, що в таких конфліктних ситуаціях сільська рада завжди про це повідомляли жителів села відповідними листами. В даному випадку також мали б повідомляти як про встановлення меж так і про те, коли дане питання буде розглядатись на сесії сільської ради.

Свідок ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 стверджували, що до встановлення меж земельних ділянок були залучені землевпорядні організації і встановленні межі між земельними ділянками сторін по прямій лінії, жодним чином не зменшили площі земельних ділянок на які претендує кожна із сторін.

Оцінивши надані сторонами докази, вислухавши доводи сторін та їх представників суд приходить до таких висновків:

1. Рішення апеляційного суду Львівської області від 02.03.2015 року (а.с.17-21) стосувалось того ж предмету, що і дана справа (цієї ж частини спільної межі між земельними ділянками сторін). Хоча підстави для даного позову є дещо іншими, однак, суд вважає, що встановлені таким рішенням факти повинні враховуватись в даній справі. Зокрема: 28.03.2011 року було встановлено межі між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та встановлені межові знаки, які проходять прямими лініями, а не є дугоподібними (а.с.20). Причина знищення межових знаків не була встановлена як в 2015 році, так і під час розгляду даної справи. Тому суд приходить до висновку, що 14 вересня 2015 року Романівською сільською радою нові межі не встановлювались, а відбувалось відновлення межі земельної ділянки ОСОБА_4 .

2. В судовому засіданні відповідачі по справі не надали суду доказів належного та завчасного повідомлення позивачки про те, що 14 вересня 2015 року будуть проводитись роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки ОСОБА_4 (відповідно о вимог п.3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 №376). Однак, з акту від 15.09.2015 року та з показів допитаних свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 випливає, що позивачка перебувала в цей час на подвір`ї, відмовлялась брати у цій процедурі участь, нікого на своє подвір`я не впускала та подала до сільської ради заяву про незгоду з такими межами. Таким чином, твердження позивачки та її представника про нібито необізнаність про час і місце проведення таких робіт є голослівними та повністю спростовуються дослідженими судом доказами.

3. Суд вважає, недоречним за даних обставин застосовувати до даних обставин положення п.3.12 вищезгаданої Інструкції (на яку посилалась позивачка та її представник), оскільки, як зазначалось вище, межі між земельними ділянками сторін були встановлені ще 28.03.2011 року, однак, вони були знищені. За даних обставин, повинні бути застосовані положення розділу IV згаданої Інструкції, які стосуються відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а згідно п.4.3. таке відновлення здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою.

4. За даних обставин доцільним також є застосування правової позиції ВС, відповідно до якої стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Непогодження меж земельної ділянки не може слугувати підставою для відмови у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів (п.34-35 Постанови ВС від 27 січня 2021 року, справа № 818/2225/17).

5. На думку суду, дії ОСОБА_4 були правомірними, оскільки, остання претендувала лише на свою земельну ділянку, межі якої (в т.ч. в спірній частині межі) підтверджуються рішенням апеляційного суду Львівської області (а.с.__).

6. Ні позивачкою ні її представником суду не надано жодних доказів, які б підтверджували правомірність вимог позивачки. Чому і на якій підставі позивачка вважає, що межа між земельними ділянками сторін має мати дугоподібну форму не зрозуміло.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що Романівська сільська рада приймаючи оскаржуване рішення діяла правомірно, а заявлений позов є необгрунтований та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 259, 263-265, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (отримання повного тексту рішення).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 02.03.2021 р.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі:

Бібрська міська рада, вул. Тарнавського, 22, м.Бібрка, ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя А. В. Савчак