Провадження № 2/947/436/21
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кирикової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою
до Відділу у місті Одесі Головного управління Держгеокадастру ,
про встановлення факту, що має юридичне значення,
Позивач - ОСОБА_1 21.10.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Відділу у місті Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій позивач просить суд встановити юридичний факт належності земельної ділянки, площею 0,068 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розробленої Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Одеська регіональна філія»», вона поділена на дві земельні ділянки: ділянка загальною площею 0,0675 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки НОМЕР -1 позначена на схемі розподілу земельної ділянки умовними позначеннями А-Б-В-Г-Д-Е-Ж, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; ділянка НОМЕР-2 загальною площею 0,0005 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки умовними позначеннями А-В та призначена для ведення особистого підсобного господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 055468 від 30.03.2000, виданого Головою Одеської міської Ради народних депутатів Р. Боделаном, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №361.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно, у тому числі на земельну ділянку, площею 0,068 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 055468 від 30.03.2000, виданого Головою Одеської міської Ради народних депутатів Р. Боделаном, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №361.
З метою отримання спадщини, позивач звернувся до Київської державної нотаріальної конторі у м. Одеса з заявою про прийняття спадщини, однак, оскільки вказаній земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер, позивачеві запропоновано звернутись до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Одеська регіональна філія» для виготовлення технічної документації, щодо вставлення меж-земельної ділянки в натурі, для подальшої подачі документів до Відділу у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру і присвоєння кадастрового номеру.
Згідно з планом поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розробленої Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Одеська регіональна філія»», вона поділена на дві земельні ділянки: ділянка загальною площею 0,0675 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки НОМЕР 1 і позначена на схемі розподілу земельної ділянки умовними позначеннями А-Б-В-Г-Д-Е-Ж, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; ділянка НОМЕР-2 загальною площею 0,0005 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки умовними позначеннями А-В та призначена для ведення особистого підсобного господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 055468 від 30.03.2000, виданого Головою Одеської міської Ради народних депутатів Р. Боделаном, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3613.
У зв`язку з чим, позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити, що земельна ділянки, площею 0,068 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з двох земельних ділянок, з окремим цільовим призначенням, оскільки чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цього факту.
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з відповідною заявою.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.10.2020 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
03.02.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судове засідання призначене на 15.02.2021 року позивач до суду не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 15.02.2021 року представник позивача надав до суду заяву про підтримання позовних вимог і розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, та постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 березня 2000 року Головою Одеської міської ради народних депутатів було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №055468, зареєстрований к Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3613, відповідно до якого ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 07.08.1998 року за №748 передану у приватну власність земельну ділянку площею 0,1030 га, в межах АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і введення особистого підсобного господарства.
В зазначеному державному акті наявна інформація про посвідчення 18.04.2002 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3-3046, за умовами якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 350 кв.м., за наслідком чого в графі кількісна характеристика земель зазначено інформацію про площу належної ОСОБА_3 земельну ділянку у розмірі 0,0680 га.
За наслідком викладеного вбачається, що ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ІV-ОД від 30.03.2000 року належала на праві особистої приватної власності земельна ділянка, площею 0,0680 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і введення особистого підсобного господарства.
Вказаний державний акт не містить інформації про присвоєний кадастровий номер земельній ділянці.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії № НОМЕР_1 .
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України).
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст.1258 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст.1261 ЦК України).
Відповідно до статті 1225 ЦПК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
За наслідком викладеного, внаслідок смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на усе належне останньому за час життя майно, у тому числі на вказану земельну ділянку, площею 0,0680 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і введення особистого підсобного господарства.
Спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_3 , є його син ОСОБА_1 , який 28.08.2019 року звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про прийняття спадщини, за наслідком якої заведено спадкову справу за №1117/2019, що підтверджується листом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 02.12.2020 року за №7917/02-14.
30 вересня 2020 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Лєсогоровим Д.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом під АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , з підстав того, що ОСОБА_1 не було надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку під АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається, у відповідності до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, виготовленої ДП «Центр Державного земельного кадастру» Одеська регіональна філія, земельна ділянка, яка належна на праві власності ОСОБА_3 , розташована в АДРЕСА_1 , складається з: ділянки, площею 0,0675 га, з цільовим призначенням В.02.01- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); вид використання - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельної ділянки, площею 0,0005 га, з цільовим призначенням А.01.04- для ведення підсобного сільського господарства; вид використання - для ведення особистого селянського господарства.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення факті, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Наведений у ст.273 ЦПК (1502-06) перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Проаналізувавши усі вищевикладені докази, судом встановлено у відповідності до державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 055468 від 30.03.2000, виданого Головою Одеської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №361, земельна ділянка, площею 0,0680 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , містить подвійне цільове призначення: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого підсобного господарства, яка в свою чергу у відповідності до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, виготовленої ДП «Центр Державного земельного кадастру» Одеська регіональна філія, складається з: ділянки, площею 0,0675 га, яка на схемі розподілу земельної ділянки Номер-1 позначена умовними позначеннями А-Б-В-Г-Д-Е-Ж, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; ділянки, площею 0,0005 га, яка на схемі розподілу земельної ділянки Номер-2 позначена умовними позначеннями А-В, призначена для ведення особистого підсобного господарства.
Через зазначені обставини та інформації про подвійне цільове-призначення, відсутня підстава для внесення відомостей до Державного земельного кадастру стосовно спірної земельної ділянки, яка фактично на цей час є поділеною на дві відокремлені земельні ділянки, за наслідком чого позивач позбавлений можливості прийняти спадщину, після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Статтею 328 ЦК України передбачено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.
Як встановлено ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
У відповідності до с. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При вищевикладених обставинах, суд доходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог, у зв`язку з чим, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 10, 76- 81, 264-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
Встановити юридичний факт, а саме, що ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД № 055468 від 30.03.2000, виданого Головою Одеської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №361, належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,0680 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох земельних ділянок: ділянка, загальною площею 0,0675 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки НОМЕР-1 умовними позначеннями А-Б-В-Г-Д-Е-Ж, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; ділянка, загальною площею 0,0005 га, яка позначена на схемі розподілу земельної ділянки НОМЕР-2 умовними позначеннями А-В та призначена для ведення особистого підсобного господарства.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.