Справа № 385/1039/21
УХВАЛА

25 жовтня 2021 року м.Острог

Суддя Острозького районного суду Василевич О.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Гайворонської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

Представник позивача - адвокат Волощук В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до Гайворонської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії РВ №0033251 колишнього КСП «Нива», виданого на підставі розпорядження Острозької районної державної адміністрації від 06.08.1996 №294, після смерті матері ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом.

06 серпня 2021 суддею Гайворонського районного суду Кіровоградської області Венгрин М.В. постановлено ухвалу, якою вказану вище справу передано на розгляд до Острозького районного суду Рівненської області за правилами виключної підсудності, на підставі п.1 ч.1 ст.30 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що спір, який виник між сторонами стосується нерухомого майна, оскільки предметом спору є земельна частка (пай) колишнього КСП «Нива» Острозького району Рівненської області, а отже такий спір не належить до територіальної підсудності Гайворонського районного суду Кіровоградської області, тому підлягає вирішенню за правилами виключної підсудності, встановленими статтею 30 ЦПК України Острозьким районним судом Рівненської області.

Таким чином, суд визначив, що вказаний позов підпадає під вимоги п.1 ч.1 ст.30 ЦПК України, як такий, що виник з приводу нерухомого майна - земельної частки (паю) та повинен пред`являтись за місцем знаходження майна або основної її частини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.31 ЦПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

16.09.2021 до Острозького районного суду Рівненської області надійшли матеріали справи за вказаним вище позовом та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Василевичу О.В.

Дослідивши отримані матеріали цивільної справи №385/1039/21, вважаю відсутніми підстави для прийняття справи до свого провадження та вирішення питання щодо її розгляду, з метою запобігання порушень прав позивача по справі гарантованих ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, виходячи з наступного.

Законодавством чітко регламентовано підсудність справ, а саме чинний ЦПК України встановлює підсудність справ: загальну, виключну, а також в деяких категоріях справ - альтернативну.

Так, згідно ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

До вищевказаного позову підлягають застосуванню загальні правила визначення підсудності та відсутні фактичні та правові підстави для застосування виключної підсудності у відповідності до п.1 ч.1 ст.30 ЦПК України, як про це зазначено в ухвалі Гайворонського районного суду Кіровоградської області без наведення достатніх на це законних підстав, враховуючи наступне.

Так, п.1 ч.1 ст.30 ЦПК України передбачає, що позови, що подаються із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).

Відповідно до положень ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з пунктами 41, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ " перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З мотивів, наведених в ухвалі Гайворонського районного суду Кіровоградської області вбачається, що предметом спору є нерухоме майно - земельна частка (пай), колишнього КСП «Нива» Острозького району Рівненської області.

Проте з такими висновками не можна погодитись з огляду на наступне.

На відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені.

Отже, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об`єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

На відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має свого матеріального втілення. Пай є лише правом одержати у власність земельну ділянку зі складу певного масиву землі.

Земельна частка (пай) має особливий юридичний статус. Головною особливістю земельної частки є те, що вона не є земельною ділянкою, зокрема, не визначена в натурі (її межі невідомі до моменту виготовлення і затвердження технічної документації) і не має унікального кадастрового номера. Це лише документально оформлене право людини на майбутнє отримання у власність земельної ділянки із земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Таким чином, земельна частка (пай) є фактично проміжним етапом у процесі одержання громадянином земельної ділянки у власність із земель колишніх КСП.

Відтак Гайворонський районний суд Кіровоградської області безпідставно дійшов до висновку про те, що земельна частка (пай) відноситься до об`єктів нерухомого майна та направив вищевказаний цивільний позов на розгляд до Острозького районного суду Рівненської області в порядку ст.31 ЦПК України.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст.378 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем та його представником було здійснено розпорядження своїми процесуальними правами відповідно до вимог ст.27 ЦПК України та вірно обрано підсудність справ за місцезнаходженням відповідача по справі, пред`явивши позов саме до Гайворонського районного суду Кіровоградської області.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст.13 ЦПК України).

Таким чином, позивачем та його представником, пред`явивши зазначений позов в межах територіальної юрисдикції до Гайворонського районного суду Кіровоградської області за правилами ч.2 ст.27 ЦПК України, вірно обрано суд за територіальним місцезнаходженням відповідача.

Проте під час постановлення ухвали Гайворонського районного суду Кіровоградської області на вищевказані приписи закону не було звернуто належної уваги, чим фактично здійснено розпорядження правами позивача, за відсутності його волевиявлення.

Враховуючи те, що дана справа направлена Гайворонським районним судом Кіровоградської області до Острозького районного суду Рівненської області з порушенням правил, встановлених ст.31 ЦПК України, повернення справи для вирішення питання про правильне визначення правил підсудності не може вважатися спором про підсудність, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма з`явилась саме завдяки впливу ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст.ст. 26-32 ЦПК України.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Враховуючи загальні правила підсудності, приходжу до висновку, що цивільна справа №385/1039/21 передана до Острозького районного суду Рівненської області за правилами виключної підсудності помилково, з порушенням правил підсудності, відкриття провадження у якій порушить правила розгляду справи належним судом, а також може бути наслідком порушення прав позивача у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, за наслідком чого, з метою попередження таких обставин, що є прерогативою суду, для розгляду справи належним судом, встановленим законом, що в іншому випадку є наслідком скасування судового рішення, суд вважає за необхідне повернути матеріали цивільної справи за підсудністю до Гайворонського районного суду Кіровоградської області.

Одночасно вважаю, що такі дії є виправданими, оскільки усунення допущеної помилки, гарантує права та інтереси сторін на належний розгляд їх спору належним судом, встановленим законом, упродовж розумного строку, оскільки у разі скасування рішення суду за наслідком розгляду справи, з підстав порушення правил територальної юрисдикції (підсудності), може мати наслідком затягування розгляду справи.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про непідсудність справи Острозькому районному суду Рівненської області.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.27, 354 ЦПК України, -

постановив:

Цивільну справу № 385/1039/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Гайворонської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом, повернути до Гайворонського районного суду Кіровоградської області (місце знаходження: 26300, м.Гайворон, вул.Великого Кобзаря, 3 Кіровоградської області), за належною територіальною юрисдикцією.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.