ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 2-5455/11 Головуючий суддя І інстанції Яремчук В. І.
Провадження № 22-ц/818/863/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, ухвалене у складі судді Яремчука В.І., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

25 серпня 2011 року Публічне акціонерне товариство Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 223544,05 гривень. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до умов Договору про відкриття кредитної лінії № КЛ-2406/08 від 17.06.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 21% річних із строком користування до 12.06.2010. Кредитні кошти були видані відповідачу, що підтверджується випискою за період з 12.06.2008 по 01.08.2011. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язалась у встановлений договором строк повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування ними та комісійну винагороду на умовах і в порядку відповідно до пунктів 3.3., 3.2., 4.3., 4.4. Відповідачем було порушено зобов`язання стосовно повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, встановлені п.2.1., 4.1.-4.5. Кредитного договору. Згідно з п.3.5. Кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів у випадках порушення пунктів Кредитного договору. Згідно з п. 6.1. Кредитного договору за прострочення строку погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом відповідачу нарахована пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 01 серпня 2011 року становить 28043,96 доларів США, що еквівалентно 223544,05 гривень, з яких: 5839,65 доларів США, що еквівалентно 46549,02 гривень загальний борг; 22204,31 доларів США, що еквівалентно 176995,03 гривень пеня.

Вимога банку про повернення кредиту залишена відповідачем без задоволення.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитом по кредитному договору № КЛ 2406/08 від 17.06.2008, станом на 01 серпня 2011 року, у розмірі 11679 доларів 30 центів США, що еквівалентно 93098 гривень 04 копійок, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 930 гривень 98 копійок та оплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень 00 копійок, а всього стягнути 94149 гривень 02 копійок (дев`яносто чотири тисяч сто сорок дев`ять гривень 02 копійок).

У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги частково в частині стягнення тіла кредиту, у задоволенні вимог про стягнення нарахованих процентів по простроченій (несанкціонованій) заборгованості на нарахованої пені відмовити.

Апеляційна скарга мотивована із посилання на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), тим, що зі змісту кредитного договору вбачається, що строк його дії до 12 червня 2010. Жодних додаткових угод до вказаного договору, на виконання вимог п. 7.5 договору, відповідно до якого Договір може бути продовжений за взаємною згодою сторін, для чого сторони підписують відповідну додаткову угоду до договору, мною з банком не укладалось та підписувалось. Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості, який був врахований під час винесення оскаржуваного рішення, заборгованість по процентам нараховувалась в тому числі після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 12 червня 2010 року (а саме до 01 серпня 2011 року).

Вказала, що позивачем неправомірно було нараховано проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, тобто після 12 червня 2010 року, що не було враховано судом першої інстанції при постановленні рішення суду від 08 лютого 2012 року.

Зазначила, що оскільки вона здійснила останню банківську операцію 30 березня 2009 року, строк дії договору закінчився 12 червня 2010 року, а АТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся до суду з позовом про стягнення неустойки, щодо якої застосовується позовна давність в один рік, лише 25 серпня 2011 року, строк спеціальної позовної давності сплив. При цьому зауважила, що такий строк сплив у разі початку його перебігу як з моменту здійснення останнього платежу, так і з моменту закінчення строку кредитного договору.

Вважає, що матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення спеціальної позовної давності в один рік для звернення до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, згідно ст.ст. 128, 131 ЦПК України належним чином повідомлених про розгляд справи, що за ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не у повному обсязі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов Договору про відкриття кредитної лінії № КЛ-2406/08 від 17.06.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит`в особі Філії «Слобожанське РУ», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а. с. 15-17), ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 21% річних із строком користування до 12.06.2010 (а. с. 7-8). Кредитні кошти були видані відповідачу, що підтверджується випискою за період з 12.06.2008 по 01.08.2011 р. (а. с. 5). За умовами кредитного договору відповідач зобов`язалась у встановлений договором строк повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування ними та комісійну винагороду на умовах і в порядку відповідно до пунктів 3.3., 3.2., 4.3., 4.4. Відповідачем було порушено зобов`язання стосовно повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, встановлені п. 2.1., 4.1.-4.5. Кредитного договору. Згідно п. 3.5. Кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів у випадках порушення пунктів Кредитного договору. Згідно п.6.1. Кредитного договору за прострочення строку погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом відповідачу нарахована пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Взятих на себе зобов`язань відповідач не виконує, в зв`язку з чим загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 01 серпня 2011 року становить 28043,96 доларів США, що еквівалентно 223544,05 гривень, з яких: 5839,65 доларів США, що еквівалентно 46549,02 гривень загальний борг; 22204,31 доларів США, що еквівалентно 176995,03 гривень пеня (а. с. 6).

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що, враховуючи, що розмір заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії становить 5839,65 доларів США, що еквівалентно 46549,02 гривень, сума нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір заборгованості, суд вирішив відповідно до ст. 551 ЦК України зменшити розмір нарахованої позивачем пені до розміру заборгованості по кредиту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення суми заборгованості за кредитом у розмірі 5839,65 доларів США, що еквівалентно 46549,02 гривень та пені у розмірі 5839,65 доларів США, що еквівалентно 46549,02 гривень, а всього 11679, 30 доларів США, що еквівалентно 93 098,04 гривень.

Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками районного суду.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, які полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 549, 550, 611, 624 ЦК України за порушення грошового зобов`язання передбачена сплата неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За умовами спірного кредитного договору (п. 2.1) строк кредитування закінчився 12.06.2010 (а. с. 7).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, який відповідачем не спростований, на 12.06.2010 розмір заборгованості за тілом кредиту та процентів складала 4949,78 доларів США, а пеня 52,43 доларів США (а. с. 5-6).

Тому з урахуванням згаданих правових позицій, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), які суд апеляційної інстанції застосовує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, розмір заборгованості складає вищевказані суми, а не 5839,65 доларів США та пені у розмірі 22204,31 доларів США, як помилково встановив суд першої інстанції.

Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зроблено заяву про застосування до вимоги про стягнення пені наслідків спливу строку позовної давності.

З огляду на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції та ухвалення заочного рішення, колегія суддів вважає за необхідне розглянути таку заяву по суті.

За правилом ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як було встановлено судом, строк кредитування, а відповідно і право нараховувати пеню, у кредитора закінчився 12.06.2010, тоді як позов було подано до суду 25.08.2011, тобто зі спливом річного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Вимог про стягнення пені на підставі ст. 625 ЦК України заявлено не було.

Таким чином у задоволенні вимоги про стягнення пені слід відмовити і тому підлягає до стягнення основний борг за договором кредиту в сумі 4949 (чотири тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) доларів США 78 центів, що за офіційним курсом НБУ 27,8976 еквівалентно 138086 (сто тридцять вісім тисяч вісімдесят шість) гривень 98.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє скаргу, а оскаржуване рішення змінює.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитом по кредитному договору № КЛ 2406/08 від 17.06.2008, станом на 12.06.2010, що складається з 4949 (чотири тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) доларів США 78 центів, що еквівалентно 138086 (сто тридцять вісім тисяч вісімдесят шість) гривень 98 копійок станом на дату прийняття постанови судом апеляційної інстанції.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.