Номер провадження: 22-ц/813/2959/21
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Князюк О.В.,

- суддів: - Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М.

розглянувши у передбаченомуч. 1 ст. 369 ЦПК України спрощеного позовного провадження порядку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси 03 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за відповідачем права власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 22.11.2017 р. звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер

НОМЕР_1 . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль Volkswagen Bora 1.6, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

Зазначений транспортний засіб перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу виникло питання поділу майна подружжя, але оскільки автомобіль є річчю неподільною, то позивач просила суд першої інстанції визнати право власності на автомобіль за відповідачем, оскільки саме він ним користується, а їй призначити компенсацію її частки у зазначеному майні. Добровільно компенсувати їй частку вартості автомобіля, яка за законом їй належить, ОСОБА_1 відмовляється, що і стало приводом для звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 13.07.2018 р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав заяву про поновлення строку та перегляд заочного рішення суду від 11.05.2018 р.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 р. позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за відповідачем права власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер вн НОМЕР_5 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 було задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 2004 легковий вий автомобіль VOLKSWAGEN BORA I.6, державний номер НОМЕР_1 , року випуску, номер шасі НОМЕР_6 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шае НОМЕР_6 . що становить 45370.50 грн. (сорок п`ять тисяч триста сімдесят гривень 50 коп.).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

02 січня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Рух апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апе йної суду від 29.01.2020р. під головуванням судді цивільної палати Князюка О.В. відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.03.2020 р. колегією суддів у складі головуючого Князюка О.В, суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи та інших учасників справи

Апелянт вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 р. не відповідає вимогам ч. 1, 3 ст. 263 ЦПК України, а саме є незаконним та необгрунтованим, не відповідає наявним доказам і дійсним обставинам справи. ОСОБА_1 посилається на те, що одним з елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (Європейський Суд з прав людини Рішення від 25.07.2020 року у справі Совтрансавто-Холдинг проти України, правила про преюдиціальність, встановлені частинами 4-5 статті 82 ЦПК України). Апелянт зазначає, що рішенням суду першої інстанції безпідставно проігноровані вимоги преюдиціальності, стосовно боргу за кредитним договором №50093833 від 14.05.2014 р. Набувшими законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2018 р. та постановою Апеляційного суду Одеської області від 23.07.2018 р. встановлено, що борг виник із зобов`язань ОСОБА_1 в інтересах сім`ї та підлягає врахуванню при поділі спільного сумісного майна. Скаржник звертає увагу колегії суду, на той факт, що не грунтується та не відповідає дійсності висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано до суду належні і допустимі докази того, що він за рахунок особистих (а не спільних коштів подружжя) сплачував кредит та на час розірвання шлюбу існувала несплачена заборгованість за кредитом.

Також, не відповідає діючому законодавству та судовій практиці наявне в рішенні суду твердження про те, що під час розгляду справи відповідач не заявляв зустрічного позову щодо стягнення будь-якого залишку заборгованості за будь-якими спільними майновими зобов`язаннями подружжя. Апелянт вважає, що не зобов`язаний ніякою нормою закону заявляти вищевказаного зустрічного позову. Виходячи з наведеного в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що, набуте сторонами майно під час шлюбу, яке складається з вартості транспортного засобу Volkswagen Bora 1.6, державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаного 27.09.2012 р. за 46 676, 72 грн., та боргу за кредитним договором №50093833 від 14.05.2014 р. у сумі 102 341, 54 грн. підлягає поділу у рівних частках по 1/2ч., з яких доля ОСОБА_2 складає відповідно 23 338, 36 грн. та 51 170, 77 грн.

Отже, враховуючи, що вищевказаний транспортний засіб залишився у відповідача, тому на долю позивача припадає (51 170, 77 грн. - 23 338, 36 грн.) 27 832, 41 грн. кредитного боргу за кредитним договором №50093833 від 14.05.2014 року.

26 лютого 2020 р. до канцелярії суду від представника ОСОБА_3 -ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У наданому відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги не визнає, вважає необгрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Представник відповідача вважає, що судом першої інстанції досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах справи виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2018 року у справі №522/9791/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 стосувалося стягнення компенсації вартості транспортного засобу Volkswagen Bora 1.6, державний номерний знак НОМЕР_4 , придбаного в період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, що відрізняється від заявленої в даній справі позовної вимоги про визнання за відповідачем прав власності на автомобіль Volkswagen Bora 1.6, державний номерний знак НОМЕР_7 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля Volkswagen Bora 1.6, державний номерний знак НОМЕР_4 .

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судам апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що з 11 вересня 2012 року по 29 вересня 2015 року сторони перебували у зареестрованому шлюбі. Під час шлюбу сторони придбали автомобіль Volkswagen Bora 1.6, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 10.10.2012 року.

Сторонами не заперечувалося, що зазначений транспортний засіб як під час шлюбу, так і після його розірвання, перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Вказаний транспортний засіб було придбано за кредитні кошти, отримані за кредитним договором № 500305648 від 18.09.2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 47000,00 грн. під 17,00% річних на строк користування до 21.09.2015 року.

Згідно кредитного договору № 50093833 від 14.05.2014 року ПАТ «Альфа-Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 58711,00 грн (з яких: грошові кошти у розмірі 23313,47 грн. - для погашення заборгованості за кредитним договором; 35397,53 грн - для власних потреб) під 12,99 % річних на строк користування до 15.05.2018 року.

Відповідно до довідки, виданої ПАТ «Альфа-Банк», станом на 31.08.2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 14.05.2014 року станом на 31.08.2015 року становить 45500,61 грн.

Згідно висновку № 19-172 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості автомобіля Volkswagen Bora. складеного 25.02.2019 року, ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen Bora 1.6, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 на 11.02.2019 року (дата оцінки зазначена судом) становить 90 741,001 грн.

Приморський районним сужом м. Одеси встановлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спірний автомобіль знаходиться у відповідача та зареєстрований на його ім`я. позивач особисто не користувалася та не користується транспортним засобом.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права свободи від порушень протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх прав, порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який і вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5, 12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 26 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним с рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 3 ст. 7 ЦПК України, рогляд справи здійснюються в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст, 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержаниям норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив того, шо кредитні договори оформлювались відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем (18.09.2012 року та 14.05.2014 року), виплати за кредитом також здійснювались на час перебування сторін у шлюбі. В матеріалах справи наявна лише довідка про наявність боргу за кредитним договором від 14.05.2014 року станом на 31.08.2015 року, а шлюб між сторонами розірвано 29 вересня 2015 року. Тобто, відповідачем не надано до суду належи та допустимі докази того, що він за рахунок особистих (а не спільних коштів подружжя) сплачував кредит та на час розірвання шлюбу існувала несплачена заборгованість за кредитом (кредитами).

Колегія суддів з такими висновками районного суду повністю погоджується, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об' сктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при поділі майна, враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 193 ЦПК України пред`явлення зустрічного позову с правом відповідача, а не обов`язком. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішенням Приморського районного суду від 28.12.2018 та постановою Апеляційого суду Одеської області від 23.07.2018 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частки майна встановлено, що кредитні кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що саме на момент розірвання шлюбу існувала заборгованість за кредитними договорами N500305648 від 18.09.2012 p. та №50093833 від 15.05.2014 р. Оскільки довідка від ПАТ «Альфа-Банк» про наявність заборгованості №90084-23.1 від 22.11.2016 р. видана станом на 31.08.2015 р., а шлюб між сторонами було розірвано 29.09.2015 р.

Отже, суд приходить до висновку, що апелянтом не доведено наявність заборгованості за вищевказаними кредитними договорами на момент розірвання шлюбу. дно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть Участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 36 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з Урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ розумного періоду часу. межах

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал. Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки, рішення Приморського районного суду від 03.12.2019 р. вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України відповідає у повній мірі, тому апеляційний суд з огляду на правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обгрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про те, шщо апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення підлягає залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України). Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за відповідачем права власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_1 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN BORA 1.6, державний номер НОМЕР_9 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе