Справа № 209/1931/21
Провадження № 2/209/962/21
"28" грудня 2021 р. м. Кам`янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Решетник Т.О.,
за участю секретаря Шаповал А.В.,
розглянувши в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька
Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.09.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.12.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.
Заяви (клопотання) учасників справи
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила розглянути справу на підставі наявних в ній доказів, у зв`язку із неявкою відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився без поважних причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову.
Представник третьої особи - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься їх заява про розгляд справи за відсутності представника служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 17 вересня 2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у Заводському ВДРАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб(а.с.22). Після реєстрації шлюбу прізвище Позивача залишене її дівоче - « ОСОБА_4 », а чоловіка його дошлюбне - « ОСОБА_5 ».
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження(а.с.25).
Згідно змісту позову з березня 2015 р. та на даний час сторони мешкають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача, на даний час сторони не підтримують стосунки, не спілкуються, а відповідач не приймає будь-якої участі у вихованні спільної дитини, не цікавиться її здоров`ям, інтересами, навчанням, успіхами, та не має будь-якого бажання навіть спілкуватися з спільною дитиною, що унеможливлює подальше погодження на виїзд позивача разом з спільною донькою за кордон на відпочинок, що в свою чергу перешкоджає реалізації законних прав та інтересів як позивача, так і спільної дитини сторін.
Згідно довідки про склад сім`ї відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 24.05.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).
Згідно копії судового наказу, виданого 23.08.18 р. Заводським районним судом м. Дніпродзержинськ по справі № 208/5730/18, з відповідача стягнуто на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини аліменти у розмірі ј частини його заробітку (а.с.28).
Відповідно до змісту позову, для покрашення стану здоров`я спільної малодітної дитини, для її всебічного та гармонічного розвитку та відпочинку позивач має намір разом з спільною малолітньою дитиною періодично тимчасово виїжджати на відпочинок за межі України, а саме до таких країн як Єгипет, Туреччина, Росія, Туніс, Албанія та інші.
Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.1, 3 ЦК України, ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.
Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
Разом з тим, за загальними правилами, встановленими п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.
Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст.153, 157 СК України фактично позбавить одного з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.
До того ж, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Враховуючи викладене, суд виходить з того, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої особи у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду лише на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.
В даному випадку, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.
Позивачем ОСОБА_1 не зазначено інформації про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування в цій державі та мету такої поїздки. Отже, вимоги щодо надання дозволу на виїзд за кордон до досягнення дитиною повноліття не відповідають нормам чинного законодавства та не можуть бути задоволені.
Щодо вимоги про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів, відкриття віз на неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для виїзду за межі України без згоди батька дитини - ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.
Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001) Заявник для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні подає такі документи: 1) паспорт громадянина України (для особи, яка досягла 14-річного віку та проживає в Україні); 2) свідоцтво про народження або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави, - у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 14-річного віку. Якщо батьки або один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, також подається довідка про реєстрацію особи громадянином України (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон із застосуванням засобів Реєстру); 3) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, - у разі подання документів законним представником, крім випадків, коли законним представником є один із батьків; 4) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати; 5) у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 12-річного віку, або особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я та яка потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, - може бути подано одну кольорову фотокартку розміром 10-15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування. Фотокартка повинна відповідати вимогам Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303. При цьому, видача заявникові паспорта для виїзду за кордон здійснюється тим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, закордонною дипломатичною установою, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон. Для отримання паспорта для виїзду за кордон, оформленого на ім`я особи, заявник подає документ, що посвідчує особу.
За таких обставин, чинним Порядком оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, не встановлено обмежень для оформлення одним з батьків документу для виїзду дитини за кордон, а тому позовна вимога в цій частині є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Окрім того, позивачем зазначено вимогу про надання дозволу на відкриття віз неповнолітній дитині, однак не зазначено назв країн, дозвіл на відкриття віз до яких вона просить надати, що унеможливлює суд встановити, чи відповідає така вимога відповідність найкращим інтересам дитини та чи існують обмеження для оформлення одним з батьків такої візи.
Таким чином, вимога в цій частині є неконкретною, а тому з урахуванням неможливості встановлення її відповідності найкращим інтересам неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнається необґрунтованою та не може бути задоволена судом.
Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи.
Враховуючи, викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_6 є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.
У відповідності до ст. 13, ч.1 ст.141 ЦПК України враховуючи результати розгляду справи, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн., яку підтверджує договором про надання правової допомоги від 22.02.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 , Актом приймання-передання наданих послуг до додаткової угоди №2 від 10.05.2021 до договору про надання правової допомоги від 22.02.2022 року,
Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура (ст.131-2 Конституції України). Згідно до ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (ч.4 ст.62 ЦПК України)
Сам факт надання ОСОБА_2 , який надає юридичні послуги, проте не є адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", позивачу юридичних послуг з підготовки процесуальних документів до суду, не може слугувати підставою для стягнення понесених позивачкою витрат на отримання юридичних послуг, як судових витрат понесених на професійну правничу допомогу, а тому витрати понесені ОСОБА_1 на отримання юридичних послуг не підлягають розподілу в порядку ст.ст.137, 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 4, 13, 76-89, 223, 258-265, 272, 280-283, 289 ЦПК України
Судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду, яка подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складення повного судового рішення - 28.12.2021 року.
Суддя Т.О. Решетник