Номер провадження: 22-ц/813/4154/21
Номер справи місцевого суду: 505/5007/15-ц
Головуючий у першій інстанції Фабіжевський С. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року у складі судді Фабіжевського С.А.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 04 березня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 08-1, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 500 000,00 грн зі сплатою 16,5 % річних строком до 04 березня 2018 року.

Рішенням Котовського районного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 08-1 у розмірі 2 094 102,37 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, наявності непогашеної заборгованості, яка на підставі статей 525, 554, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає стягненню на користь банку з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних (стаття 625 ЦК України).

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про відмову в позові. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд, розглянувши справу у його відсутність, безпідставно задовольнив вимоги позивача, який, зловживаючи процесуальними правами своїм позовом від 10.11.2015 у цій справі умисне ввів в оману суд першої інстанції шляхом замовчування того факту, що йому ще майже п`ять років тому 21.04.2010 стало достовірно відомо з рішення апеляційного суду Одеської області про те, що договір відновлюваної кредитної лінії № 08-01 від 04.03.2008 між ПАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 не укладався, і що саме він в особі своїх представників саме це і визнавав в суді 2 інстанції, і з цієї причини було відмовлено в заміні у вказаному договорі первинного кредитора, адже і не хто інший, як ПАТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу на рішення суду 1 інстанції.Як в позовній заяві ПАТ "Ощадбанк", так і в оспорюваному рішенні суду 1 інстанції є посилання на кримінальні справи № 1-260 і № 8/2011 порушені 17-18.03.2009 (згодом по суб`єктному складу роз`єднані слідством) відносно ОСОБА_1 і колишнього керівника Балтським відділенням ПАТ "Ощадбанк" ОСОБА_3 (№ НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), і на те, що згаданою в оскаржуваному судовому рішенні постановою у кримінальній справі встановлено, що договір відновлюваної кредитної лінії від 04.03.2008 ОСОБА_2 не підписувався, а був підписаний таємно від ОСОБА_2 , без заздалегідь і подальшого повідомлення ОСОБА_2 особами, дії яких ОСОБА_2 не були схвалені.В мотивувальній і резолютивній частинах оскаржуваного рішення суду 1 інстанції зазначено, що позов ПАТ «Ощадбанк» про стягнення заборгованості по кредитному договору підлягає задоволенню, свідчить про недотримання судом 1 інстанції вимог ст.ст.212 і 213 ЦПК України. Всі позовні вимоги з боку позивача, так і обґрунтування судового рішення, побудоване на згаданому ніким неукладеному договорі відновлюваної кредитної лінії, що є юридично безпідставним. Суд 1 інстанції не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню при вирішенні даного спору, що зумовило судову помилку при ухваленні рішення по даній цивільній справі. При встановленні судом факту відсутності правомірного договірного кредитного зобов 'язання за відсутністю договору відновлюваної кредитної лінії безпідставно вести мову про існування похідного зобов`язання - іпотеки, бо, не дивлячись на формальну наявність/ існування нотаріально посвідченого договору іпотеки - іпотечні зобов`язання по забезпеченню неукладеного, тобто юридично неіснуючого письмового договору відновлюваної кредитної лінії, не можуть виникнути.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» шкоду, завдану злочином, у розмірі 500 000,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог ПАТ «Ощадбанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з позовної заяви та матеріалів кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366, частиною першою статті 222 КК України, убачається, що правовідносини між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 1 виникли внаслідок незаконного отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн, шляхом внесення неправдивих відомостей у договір відновлювальної кредитної лінії, укладеного від імені банку та ОСОБА_1 , який він підписав від імені ОСОБА_2 .

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга від ОСОБА_1 у якій він просив скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року і постанову Апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» у зв`язку з пропуском позовної давності, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що апеляційний суд безпідставно змінив підстави звернення ПАТ «Ощадбанк» з позовом до суду, який просив стягнути заборгованість за кредитним договором, виходячи з його умов, тоді як апеляційний суд вирішив спір, виходячи з того, що між сторонами виникли деліктні правовідносини у зв`язку із заподіянням банку майнової шкоди внаслідок вчинення злочину. Вказував на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності у зв`язку з неналежним його повідомленням про дату, час та місце розгляду справи. У апеляційній скарзі він вказував на зазначене порушення його процесуальних прав та заявляв клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, однак суд його не розглянув, що є істотним порушенням принципу змагальності та призвело до неправильного вирішення спору.

Постановою Верховного Суду від 04.11.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2020 справу призначено до розгляду.

В судове засідання апеляційного суду 21.12.2021 учасники справи не з`явилися.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29.12.2021.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З наявного у матеріалах справи договору відновлюваної кредитної лінії № 08-1 від 04 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , убачається, що банк надав позичальнику кредит у розмірі 500 000,00 грн зі сплатою 16,5 відсотків річних за користування кредитом, на строк до 04 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотеку, посвідчений приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л. В., зареєстрований за № 807, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю у складі кам`яної будівлі площею 132,3 кв. м., - літери «А, А-1», сарай «Г», огорожі, замощення 1, розташовані по АДРЕСА_2 .

Постановами Котовського МРВ УСБУ в Одеської області та прокуратури Ананьївського району Одеської області від 17 березня 2009 року та від 18 березня 2009 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальні справи за ознаками складу злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 191, частинами другою, третьою статті 366 КК України, з яких вбачається, що ОСОБА_3 (колишній керуючий Балтського відділення ВАТ «Ощадбанк»), зловживаючи своїм службовим становищем, та ОСОБА_1 підробили договір відновлюваної кредитної лінії від 04 березня 2008 року № 08-1, укладений між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , внесли у вказаний договір завідомо неправдиві відомості, безпідставно та незаконно заволоділи кредитними коштами у розмірі 500 000,00 грн, привласнили їх і розтратили, чим спричинили тяжкі наслідки та заподіяли ВАТ «Ощадбанк» шкоду в особливо великих розмірах.

Постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звільнено від кримінального покарання, кримінальну справу № 8, порушену відносно нього на підставі частини першої статті 366, частини першої статті 222 КК України припинено на підставі пункту «е» статті 1, статті 6 Закону України «Про амністію». У ході судового розгляду справи ОСОБА_1 визнав вину у повному обсязі та пояснив, що в березні 2008 року з метою незаконного отримання у ВАТ «Ощадбанк» кредиту в розмірі 500 000,00 грн він вніс завідомо неправдиві відомості у договір відновлюваної кредитної лінії № 08-1, укладений між банком та ОСОБА_2 , підписав зазначений договір від імені ОСОБА_2 без його відома та згоди.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов`язання та не дотримується терміну повернення наданого йому кредиту. Крім того, суд зацитував без надання оцінки з врахуванням правовідносин, що виникли між учасниками справи, норми ст.554 ЦК України, якими передбачено, що при порушенні боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлена додаткова відповідальність поручителя.

Проте до таких висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року передбачено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року визначено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

За змістом пункту 1 частини першої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції, порушенням права на справедливий суд та вимог статей 74-76, 169 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання на 10:00 год 25 грудня 2015 року.

У подальшому розгляд справи відкладався на 14:30 год 21 січня 2016 року та 15:00 год 11 лютого 2016 року.

Відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи в суді першої інстанції, доказів на підтвердження отримання ним судових повісток на судові засідання, призначені на 25 грудня 2015 року, 21 січня 2016 року та 11 лютого 2016 року, матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Отже, рішення суду не відповідає вимогам закону, тому з викладених підстав підлягає скасуванню.

Саме з підстав ненадання оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо розгляду справи без його повідомлення і неможливості скористатися правом заявити про пропуск строку позовної давності Верховним Судом у цій справі скасована постанова Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018, вказівки якого у відповідності до вимог ст.417 ЦПК України є обов`язковими під час нового розгляду справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується копію актового запису про смерть (а.с.90,т.3).

З копії спадкової справи до майна померлого ОСОБА_1 видно, що всі потенційні спадкоємці: мати - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 відмовилися від прийняття спадщини, наявність пережившого подружжя не встановлено, відтак підстави для правонаступництва відсутні.

Відповідно до ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 29.12.2021.

Головуючий:

Судді: