Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/19717/21

Номер провадження: 22-ц/813/11315/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні виділені матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання свідоцтв про право на спадщину за законом частково недійсним, за апеляційною скаргою адвоката Брильова Олександра Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Луняченка В.О. 02 липня 2021 року про забезпечення позову,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст вимог

30.06.2021 року представник ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати право власності ОСОБА_4 на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , який складається з літ. АА1 - житловий будинок, загальною площею - 151,6 кв. м, у тому числі житловою площею - 75,8 кв. м., а також господарських будівель та споруд: літ.Б - сарай, літ.В, Ж - гаражі, літ.Г - навіс, літ.Д, Е - вбиральні, 1-11 - мостіння, №1-4 - огорожа, та розташований на земельній ділянці, площею - 599 кв. м.; 2) визнати частково недійсним видане 26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. та зареєстроване у реєстрі за №654 свідоцтво про право ОСОБА_2 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5 в частині 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 ; 3) визнати частково недійсним видане 26 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. та зареєстроване у реєстрі за №654 свідоцтво про право ОСОБА_3 на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_5 в частині 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 2 - 3).

Разом з позовною заявою представником позивача було подано клопотання про забезпечення позову, в якому останній просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме 4/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що під час шлюбу з матір`ю відповідачів ОСОБА_5 , внаслідок реконструкції житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , в силу ст. 25 КпШС України позивач набув у спільну власність з колишньою дружиною 4/5 зазначеного будинку. Позивач зареєстрований за місцем проживання у цьому будинку, але останнім часом дізнався, що після смерті ОСОБА_5 право власності на 4/5 житлового будинку в порядку спадкування за законом було зареєстровано на праві власності за відповідачами у рівних частинах. Отримані відповідачами свідоцтва про право власності на спадщину за законом не враховують частку позивача у житловому будинку, яку позивач в силу закону набув під час шлюбу з ОСОБА_5 .. В нинішній час спірне майно є спільною частковою власністю відповідачів. Останні можуть цим майном розпоряджатись, передати його у користування (оренду) або відчужити його на користь інших осіб. Такі дії відповідачів у свою чергу можуть призвести до того, що виконання ухваленого на користь позивача рішення суду по цій справі не буде забезпечувати ефективний захист його прав, а виконання такого рішення суду буде взагалі утруднено (а. с. 27 27 зворотна сторона).

2.2 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 липня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме - 4/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою - АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що суд вважав, що є всі підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, право власності на яке оскаржується (а. с. 30 - 32).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Брильов Олександр Сергійович, діючий від імені ОСОБА_2 , до якої в подальшому приєднався ОСОБА_3 , просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції не встановлено наявність обставин, які свідчать про те, що у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. Суд першої інстанції обмежився лише фактом звернення з позовом до суду, що не свідчить про наявність реальної загрози про неможливість виконання рішення суду; 2) заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами. Позивач у позовній заяві просить визнати за ним право власності на 2/5 частини житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , а судом вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 4/5 частини житлового будинку (а. с. 43 45).

2.4 Позиція інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.5 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Брильова О.С., який діє від імені ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року про забезпечення позову (а. с. 53 53 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2021 року призначено справу до судового розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 54).

21.12.2021 року на адресу суду надійшла заява адвоката Тарасенко О.Ю., яка діє від імені ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду прийнято заяву адвоката Тарасенко О.Ю., діючої від імені ОСОБА_3 , про приєднання до апеляційної скарги.

У судовому засіданні адвокат Брильов О.С., діючий від імені ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні адвокат Тарасенко О.Ю., діюча від імені ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3.Мотивувальна частина

3.1Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Брильова Олександра Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до якої в подальшому приєднався ОСОБА_3 , не підлягає задоволенню.

3.2 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 частини 1 статті 150 ЦПК України.

Відповідно до частини 9 статті 150 ЦПК України, майно (активи) або грошові кошти клієнта неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних або дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), можуть бути передані приймаючому або перехідному банку у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно (активи) або грошові кошти залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановивши, що метою забезпечення позову по даній справі є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, третіх осіб, з метою забезпечити позивачці реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь, та врахувавши, що вказаний застосований місцевим судом спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

3.3 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження ймовірності утруднення виконання рішення суду та неможливості відшкодування шкоди не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Оскільки спір стосується визнання права власності на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , який складається з літ. АА1 - житловий будинок, загальною площею - 151,6 кв. м., у тому числі, житловою площею - 75,8 кв. м., а також господарських будівель та споруд: літ.Б - сарай, літ.В, Ж - гаражі, літ.Г - навіс, літ.Д, Е - вбиральні, 1-11 - мостіння, №1-4 - огорожа, та розташований на земельній ділянці, площею - 599 кв. м., а саме визначення частки позивача у вказаному житловому будинку, після смерті ОСОБА_5 , тому накладення арешту відповідає принципу співмірності заявлених вимог щодо забезпечення позовних вимог.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Також, варто зауважити, що у заяві про забезпечення позову було зазначено, що через ризик відчуження вищевказаної квартири на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що між вжитими заходами забезпечення позову та позовними вимогами відсутній зв`язок, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки між сторонами дійсно виник спір стосовно майнових прав, а саме визначення частки права власності в частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , який складається з літ. АА1 - житловий будинок, загальною площею - 151,6 кв. м., у тому числі, житловою площею - 75,8 кв. м., а також господарських будівель та споруд: літ.Б - сарай, літ.В, Ж - гаражі, літ.Г - навіс, літ.Д, Е - вбиральні, 1-11 - мостіння, №1-4 - огорожа, та розташований на земельній ділянці, площею - 599 кв. м.. Тому, є достатнім для визначення відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду на користь позивача. З урахуванням обсягу позовних вимог, становища спірного нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задовольнити вимоги позивачки стосовно застосування заходів забезпечення позовних вимог.

Судом першої інстанції було дотримано правил співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вищенаведеними вимогами позову.

Таким чином, апеляційна скарга є недоведеною, а тому її треба залишити без задоволення.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушень діючого законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є справедливою, законною та обґрунтованою. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Брильова Олександра Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до якої в подальшому приєднався ОСОБА_3 , відсутні.

3.5 Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 353, пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову, після її перегляду в апеляційному порядку, може бути оскаржена в касаційному порядку.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4.Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367,368,374,375,381,382,383,384,389,390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Брильова Олександра Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2021 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

С. О. Погорєлова