справа № 359/3256/20 головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
провадження № 22-ц/824/3638/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2, Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 1 квітня 1993 року вона безперервно працювала в ДП «Украерорух». Станом на день звільнення з роботи позивач займав посаду диспетчера управління повітряним рухом РДЦ центр ОПР служби аеронавігаційного обслуговування, розмір посадового окладу становив 33 385 гривень. Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №107/о від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст.38 КЗпП України. Стаж безперервної роботи позивача в ДП «Украерорух» склав майже 27 років. На підставі п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією підприємства та профспілками, у відповідача виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 667700 гривень. Однак ДП «Украерорух» ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку. ОСОБА_1 просить суд стягнути з ДП «Украерорух» матеріальну допомогу в розмірі 667700 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку про звільненні з 17 березня 2020 року до дня ухвалення рішення суду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 667700 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 66770 гривень. У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в більшому розмірі відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 506 гривень 83 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 140 гривень.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути середній заробіток з 17 березня 2020 року до винесення рішення суду в повному обсязі. Рішення в частині стягнення матеріальної допомоги розмірі 667 700 грн., витрат на оплату судового збору та правничу допомогу позивачем не оскаржується.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача, порушивши ст.117 КЗпП України. Вказує, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 30.10.2020 року становить 550 787,40 грн. (3508,20 * 157 =550787,40).

Крім того, відповідач, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, також, не погодившись із вказаним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просило рішення суду першої скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому зазначає, що судом не враховано відсутність фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові виплати за колективними договорами з огляду на карантинні обмеження. Вказує, що адміністрація підприємства відповідача не відмовляється здійснювати виплати матеріальної допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, пропонує розстрочку такої виплати. Крім цього, зауважує, що відповідачем було здійснено розрахунок з позивачем на підставі КЗпП України та виплачено всі належні кошти, що передбачені трудовим законодавством. Апелянт вважає, що одноразова грошова допомога встановлена колективним договором не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми. Судом першої інстанції не було взято до уваги практику Верховного Суду України у аналогічних справах. Колективний договір передбачає не законодавчо встановлені соціальні гарантії, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, тому відсутні законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В ухвалах про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 лютого 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_2 , згідно якого позивач просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Зазначає, що матеріали справи не підтверджуються фінансову неможливість здійснення виплати позивачу. Положення ст. 117 КЗпП України не містить посилання на те, що виплата середнього заробітку, стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Позивач вважає, що така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Позивач та її представник, в судовому засіданні просили апеляційну скаргу позивача задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційну скаргу позивача просив залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що з трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.26-28), вбачається, що вона працювала в ДП «Украерорух» на посаді диспетчера управління повітряним рухом РДЦ центр ОПР служби аеронавігаційного обслуговування. Посадовий оклад позивача становив 33 385 гривень. Ця обставина підтверджується копією листа в.о. директора РСП «Київцентраеро» ДП «Украерорух» №19.1-03/264/20 від 7 травня 2020 року (т.1, а.с.108).

Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №107/о від 16 березня 2020 року (а.с.32) ОСОБА_1 була звільнена з роботи з 17 березня 2020 року за її власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст.38 КЗпП України.

Як вбачається з п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи (а.с.34-62), у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів.

Спірні правовідносини регулюються главою ІІ «Колективний договір», главою VII «Оплата праці» КЗпП України, а також Законом України «Про колективні договори і угоди».

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги. ДП «Украерорух», безпідставно відмовлено у виплати позивачу матеріальної допомоги, оскільки фінансовий стан ДП «Украерорух» не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, а лише для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду в порядку, передбаченому ст.435 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст.10 та ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Так судом встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.26-28), вбачається, що вона працювала в ДП «Украерорух» в період часу з 1 квітня 1993 року до 17 березня 2020 року. Стаж безперервної роботи позивача в ДП «Украерорух» склав повних 26 років. ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

За таких обставин, суд вірно вважав, що на підставі п.6.25.2 колективного договору у ДП «Украерорух» виник обов`язок виплатити позивачу в день звільнення його з роботи матеріальну допомогу в розмірі 667 700 гривень (33 385 х 20).

Так, відповідно до п.14.1 колективного договору вбачається, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору.

Згідно листа заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» №1-17.4/6411/20 від 28 травня 2020 року (а.с.131-132) станом на 17 березня 2020 року на рахунках відповідача зберігались грошові кошти в розмірі 20 568 237 гривень 22 копійок, 11079 доларів США 9 центів, 11 616 242 євро 3 центів та 1 630 фунтів стерлінгів.

Натомість відповідачем не подано доказів на підтвердження того, що вказаних грошових коштів було недостатньо для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги. Ці обставини свідчать про відсутність підстав для звільнення ДП «Украерорух» від виконання обов`язку по виплаті позивачу матеріальної допомоги.

Заперечуючи проти позову відповідач, крім іншого посилався на судову практику. Відповідно до постанови Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі №640/19162/16ц, вбачається, що нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці». Виплата зазначеної допомоги передбачена колективним договором і не є обов`язковою. Така виплата є альтернативною, яка здійснюється лише за наявності у підприємства фінансових можливостей (прибутку) за звітний період, в якому працівник звільнився. Виплата зазначеної допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, тому дія ст.117 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

Натомість, суд першої інстанції вважав за можливе відступити від даного правового висновку, оскільки вважав, що у даній справі було встановлено інші обставини, а саме.

В п.6.25.2 колективного договору зазначено, що виплата вказаної допомоги не є альтернативним правом, а виключно обов`язком ДП «Украерорух».

Згідно з п.14.1 колективного договору здійснення виплат, передбачених вказаним договором, залежить не від прибутку відповідача, а наявності у нього власних грошових коштів, яких було цілком достатньо для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 5. Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно із ч. 3 ст. 13 КЗпП колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, провадиться в день звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, а доводи апеляційної скарги ДП «Украерорух» про те, що нарахування і виплата грошової допомоги при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію за встановлених у даній справі обставин не повинна виплачуватися колегія суддів не приймає, оскільки обов`язкова виплата матеріальної допомоги, без будь яких застережень, передбачена п.6.25.2 колективного договору в редакції, що діяла на момент звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності коштів для виплати матеріальної допомоги колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідачем надано звіт про сукупний дохід як на підтвердження відсутності доходу у звітному періоді, однак доказів на підтвердження відсутності коштів на рахунку ДП «Украерорух» матеріали справи не містять.

Оскільки, колективним договором п. 6.25.2 гарантовано право позивача на виплату матеріальної допомоги при звільненні у визначених розмірах та за відсутності доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення вимог в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 667 700 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ДП «Украерорух» про незаконність рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної допомоги не заслуговують на увагу.

Стосовно доводів апеляційних скарг в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача з роботи розмір його середньоденного заробітку становив 3508 гривень 20 копійок. В період часу з 17 березня 2020 року до 30 жовтня 2020 року кількість робочих днів склала 157 днів. Ці обставини свідчать про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 550 787 гривень 40 копійок. При цьому, суд вважав, що стягнення в повному обсязі санкцій, передбачених ст.117 КЗпП України, може призвести до істотного погіршення фінансового становища ДП «Украерорух», що є стратегічним підприємством, яке забезпечує безпеку повітряного руху України. З метою запобігання настання вказаних негативних наслідків розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку на думку суду першої інстанції належить зменшити до 66 770 гривень. Такий розмір грошових коштів суд вважав справедливою та достатньою сатисфакцією для ОСОБА_1 за затримку розрахунку з нею.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 оголошено карантин та інші заходи збереження здоров`я людей в умовах епідеміологічної ситуації.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, підтверджено настання істотної зміни обставин, які унеможливлюють виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, зареєстрованого управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради 11 лютого 2015 року у період настання карантинних обмежень (з 16.03.2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення.

Колегія суддів, враховує постанову КМУ від 11.03.2020 року № 211, якою запроваджено карантин та віднесено карантин до форс-мажорних обставин, а також бере до уваги вищевказаний висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року як належні та допустимі докази на підтвердження відсутності вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про можливість стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку є помилковим.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ДП «Украерорух» про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Натомість, доводи апеляційної скарги позивача щодо необхідності збільшення стягнутого розміру середнього заробітку, з урахуванням наведених вище висновків, на увагу не заслуговують.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційної скарги відповідача і залишення без задоволення апеляційної скарги позивача.

При цьому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура