справа № 363/741/20 головуючий у суді І інстанції Баличева М.Б.
провадження № 22-ц/824/2543/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири НОМЕР_4 за вищезазначеною адресою. На прохання його невістки ОСОБА_2 він зареєстрував її у своїй квартирі 14 червня 2016 року. Фактично відповідач в цій квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих її речей в квартирі немає і квартирою вона взагалі не цікавиться. ОСОБА_2 , яка не проживає за вказаною адресою, втратила право на користування квартирою внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідач самостійно зібрала всі свої особисті речі та залишила квартиру. Ніхто відповідачу не чинив у цьому перешкод. Позивач наголошував на тому, щоб відповідач залишалася з дітьми у квартирі. ОСОБА_1 також посилається на постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц. Відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у спірній квартирі, а постійно проживає за іншою адресою і будь-яких домовленостей з позивачем щодо її проживання у цій квартирі не було. У матеріалах справи відсутні будь-які належні, достатні та допустимі докази того, що відповідач не проживає у квартирі саме з поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є надуманою, заснованою на неправдивих та перекручених відомостях. Відповідач відсутня в квартирі за зареєстрованим місцем проживання більше року не без поважних причин, як стверджує позивач, а внаслідок протиправних перепон у доступі і користуванні, що підтверджується чисельними доказами та доведено в суді. Відповідач неодноразово усно зверталася до власників житла з проханням надати розрахунок таких платежів, за які вона була готова сплачувати свою та дітей частку. Позбавлення відповідача права на належне житло не є пропорційним втручанням з метою захисту права власності позивача, який заявив у суді першої інстанції 12 жовтня 2020 року про те, що внаслідок реєстрації відповідача в житлі жодне його право чи інтерес стосовно володіння, користування чи розпорядження майном не порушується.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 4/5 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 січня 1995 року (а.с.3).

Власником іншої 1/5 частини квартири є ОСОБА_3 (а.с.7).

01 серпня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.25).

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с.26-27).

З акту депутата Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Омельченко Л.О. від 10 січня 2019 року вбачається, що по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 , з його квартири добровільно виселилась невістка ОСОБА_2 з двома доньками: ОСОБА_5 , ученицею 3-А класу, та ОСОБА_6 , 3 роки, яка зібрала свої речі в присутності поліції, яких вона викликала (а.с.4).

Актом депутата Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Омельченко Л.О. від 21 жовтня 2019 року в присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Однак, в період з 05 січня 2019 року по 21 жовтня 2019 року остання в квартирі не проживає (а.с.5).

Актом депутата Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Омельченко Л.О. від 28 січня 2020 року в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Однак, в період з 05 січня 2019 року по 28 січня 2020 року остання в квартирі не проживає (а.с.6).

З довідок про склад сім`ї, виданих Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області, від 02 травня 2018 року та 12 лютого 2020 року вбачається, що власником 4/5 частин квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , а 1/5 частина квартири належить ОСОБА_3 . У зазначеній квартирі зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_3 , власник 1/5 частини квартири з 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 , власник 4/5 частин квартири з 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_4 , син власника з 17 серпня 2012 року, ОСОБА_5 , внучка власника з 14 червня 2016 року, ОСОБА_6 , внучка власника з 14 червня 2016 року та ОСОБА_2 невістка з 14 червня 2016 року (а.с.7).

Актом депутата Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Омельченко Л.О. від 04 лютого 2019 року в присутності свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, у період з 04 січня 2019 року по даний час останні проживають по АДРЕСА_4 без реєстрації (а.с.31).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.28).

Актом депутата Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Омельченко Л.О. від 24 квітня 2019 року в присутності свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, в період з 01 березня 2019 року по даний час останні проживають по АДРЕСА_5 без реєстрації на підставі договору оренди (а.с.32).

Висновком Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 21 травня 2019 року № 11-370 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з мамою ОСОБА_2 (а.с.39).

З довідки виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 27 травня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 14 червня 2016 року по даний час. Разом з нею зареєстровані її діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі запису по квартирної карточки на квартиру (а.с.30).

08 травня 2018 року, 05 січня 2019 року, 24 квітня 2019 року та 06 лютого 2020 року ОСОБА_2 зверталась до Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області із заявами з приводу конфліктів з колишнім чоловіком ОСОБА_4 . Факти звернення відбувалися у зв`язку з вчиненням ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за ст. 193, 356 КК України (а.с.35-38).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що місце реєстрації відповідача та її малолітніх дітей проведено згідно із вимогами чинного законодавства. Відповідач з дітьми не проживають у квартирі через відсутність взаєморозуміння із позивачем. Відповідач не має іншого постійного житла для себе та своїх малолітніх дітей, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому, задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав малолітніх дітей відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, оскільки між нею та сином позивача, який зареєстрований у вищезазначеній квартирі, виникають непорозуміння. У матеріалах справи містяться висновки правоохоронних органів, з яких вбачається, що за місцем реєстрації ОСОБА_2 між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 виникали сімейні сварки, під час яких чоловік ображав відповідача та погрожував фізичною розправою. 05 січня 2019 року чоловік не впустив відповідача до квартири за місцем її проживання.Вказані обставини свідчать про неможливість відповідача проживати у квартирі позивача та користуватися нею. Крім того, відповідач не втратила інтерес до квартири, в якій з червня 2016 року зареєстрована вона та її діти. Іншого житла на праві власності відповідач не має.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З урахуванням вищезазначеного, доводи апеляційної скарги щодо самостійного залишення відповідачем квартири, проживання відповідача з дітьми за іншою адресою, відсутність між сторонами домовленості щодо проживання у квартирі не спростовують висновків суду першої інстанції. Надані позивачем акти про фактичне проживання від 21 жовтня 2019 року та від 28 січня 2020 року не підтверджують факт постійного не проживання відповідача у квартирі за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.