ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/10309/20

провадження № 22-ц/818/5554/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначає, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який разом з ОСОБА_2 був співвласником кв. АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_1 стала власником 1/2 частини вказаної квартири на підставі договору дарування частки квартири. Співвласник ОСОБА_2 не брала жодної участі в утриманні належного майна, а саме не сплачувала комунальні послуги. Позивач зазначає, що чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника сплачувати комунальні послуги на утримання житла, незалежно від фактичного проживання у ньому. 03.12.2020 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог.

З урахуванням уточнень, просить суд стягнути з ОСОБА_2 кошти за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення та внесків на утримання будинку і прибудинкової території у сумі 22 404,34 грн., які пропорційній 1/2 частці у праві власності витрат на утримання нерухомого майна за період з липня 2017 року по липень 2020 року, стягнути судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання нерухомого майна задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на утримання нерухомого майна за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року у розмірі 6 305,46 грн. та судові витрати в розмірі 236,30 грн., а всього 6 541 грн. 76 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог за період з липня 2017 року по жовтень 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що вона є власником 1/2 частини вищевказаної квартири. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно б/н від 02.06.2009 року видане Дзержинською районною радою в м. Харкові встановлено, що ОСОБА_2 з 02 червня 2009 року по сьогоднішній день була і є співвласником спірної квартири, а саме- 1/2 частини. На підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2015 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 остання стала співвласником квартири АДРЕСА_1 (1/2 частина). 08 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 стала особистою приватною власністю ОСОБА_4 . В подальшому на підставі договору дарування від 11.10.2019 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось відповідачем, що ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 постійно проживали у спірній квартирі, в т.ч. в період з 2017 року по 2020 рік (період, за який стягуються кошти) та самостійно сплачували усі витрати на утримання квартири. Вважає, що наявні підстави для стягнення із ОСОБА_2 частини витрат на утримання спільного нерухомого майна відповідно до розміру її частки у праві власності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача частину сплачених грошових коштів в рахунок оплати вартості комунальних послуг в розмірі 6 305,46 грн., суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить як позивачу ОСОБА_1 так і відповідачу ОСОБА_2 , розмір часток по 1/2. При цьому 1/2 частка квартири належить ОСОБА_1 з 11.10.2019 року. Тобто, період, за який потрібно стягувати кошти за сплачені комунальні послуги, починається з жовтня 2019 року. З наданих позивачем квитанцій та розрахунків вбачається, що з жовтня 2019 року по липень 2020 року ОСОБА_1 було сплачено за послуги з теплопостачання та квартплату у загальній сумі 12 610,92 грн., рівна частка від зазначеної суми складає 6 305,46 грн, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №217884621 від 27.07.2020 року (а.с.8).

Відповідно до наданих ОСОБА_1 на адресу суду першої інстанції квитанцій про сплату за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення та квартплати та розрахунок сплачених позивачем коштів (а.с.9-50, 51-52, 116-127) вбачається, що у період з 09.07.2009 року по 13.05.2020 року ОСОБА_1 сплачено кошти на утримання нерухомого майна у загальній сумі 83 666,16 грн. При цьому у заяві про зменшення позовних вимог позивачем ОСОБА_1 зазначено період з липня 2017 року по липень 2020 року з уточненням суми заборгованості 22 404,34 грн.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Матеріали справи свідчать, що згідно наданих квитанцій позивачем за комунальні послуги за адресою: квартира АДРЕСА_1 було сплачено 22 404,34 грн. за період з липня 2017 по липень 2020 року.

Доказів того, що ОСОБА_2 приймає участь у сплаті комунальних послуг, які надаються за даною адресою, матеріали справи не містять та відповідачкою не надані.

Посилання апелянта, що судом не враховано весь період , а лише з того моменту, як було зареєстроване її право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири , судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №217884621 від 27.07.2020 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , форма власності приватна, розмір частки 1/2, підстава для державної реєстрації договір дарування частки квартири серія та номер 4109, виданий 11.10.2019 року.

Іншим власником квартири є ОСОБА_2 , частка власності 1/2, форма власності приватна спільна часткова. Окрім того, в зазначеній інформаційній довідці вказано, що на праві приватної спільної часткової власності 1/2 квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 помер.

Апелянтом до суду апеляційної інстанції на підтвердження своїх доводів надані докази, а саме: копія договору купівлі -продажу від 28.11.2015 року; копія договору про поділ спільного майна подружжя від 08.10.2018 року; копія договору дарування від 11.10.2019 року.

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Оскільки апелянт до суду першої інстанції вищевказаних доказів не надав, хоча і не був позбавлений такої можливості суд апеляційної інстанції не приймає до уваги надані апелянтом докази, які були надані лише до суду апеляційної інстанції на підтвердження позиції позивача.

Судом першої інстанції вірно встановлено на час розгляду справи іншого не доведено, що оскільки на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить як позивачу ОСОБА_1 так і відповідачу ОСОБА_2 , розмір часток 1/2. Та, оскільки 1/2 частка квартири належить ОСОБА_1 з 11.10.2019 року то і стягненню підлягає сума сплачених коштів з жовтня 2019 року.

Отже, стягненню з ОСОБА_2 підлягає сума яка була сплачена ОСОБА_1 за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року за послуги з теплопостачання та квартплату у загальній сумі 12 610,92 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину сплачених грошових коштів за комунальні послуги в розмірі 6 305,46 грн. в межах позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 , що вона не укладала будь-яких договорів щодо надання комунальних послуг, колегією суддів не приймаються.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц.

Таким чином, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги, у випадку фактичного користування ними.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова