КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бородянського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, просила: визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Немішаєвської селищної ради 29.08.2006 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 11755050 від 06.09.2006 року Бородянського бюро технічної інвентаризації серії НОМЕР_4 вона є власником квартири площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, зазначала, що на даний час у вищенаведеній квартирі окрім неї та доньки, зареєстрований також її колишній чоловік - ОСОБА_3 , який, у свою чергу, з січня 2014 року в квартирі не проживає та не сплачує комунальні послуги.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у квартирі порушує її право вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, просила позов задовольнити.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 15.04.2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 39, 40).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував того, що квартира, правом користування якої його було позбавлено, була набута разом з позивачем під час її перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 46, 47).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (а.с. 56, 57).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2021 року справу призначено до розгляду (а.с. 58).

Позивач та його представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Відповідач та/або його представник у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою представника відповідача (а.с. 92). Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача у клопотанні на адресу суду просив відкласти розгляд у зв'язку з перебуванням на лікарняному.

Проте, суд визнав за можливе розглянути справи за відсутністю відповідача та його представника, оскільки безпосередньо відповідач не повідомив про поважні причини неявки, а його представником не надано належного документу на підтвердження перебування на лікарняному.

При цьому, слід зазначити, що їх неявка не перешкоджає апеляційному перегляду справи в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копій свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з поквартирною карточкою у вказаній квартирі з 06.10.2006 року зареєстровані три особи: позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

За даними Актів обстеження житлових умов від 25.04.2016 року та 20.12.2020 року відповідач з січня 2014 року за місцем реєстрації не проживає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не проживає у спірній квартирі з січня 2014 року, що, відповідно, порушує право позивача, як власника нерухомого майна.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з червня 2004 року по червень 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.08.2006 року квартира АДРЕСА_3 була набута позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

При цьому, після розірвання шлюбу сторони розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

У свою чергу, положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як передбачено ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Крім того, як роз`яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка зазначена позивачем як правова підстава для задоволення позовних вимог, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, враховуючи те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником в силу вимог ст. 60 СК України, а у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану квартиру, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, є помилковим.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261 грн. 20 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 квітня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська