03 березня 2021 року
справа № 370/959/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Макарівська районна державна адміністрація Київської області,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_6 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у складі судді Гуля В. В.,
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Улипні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Макарівської районної державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про внесення записів про державну реєстрацію прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року у складі судді Мазки Н. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:004:0090, :01:005:0023, :01:005:0022, ним належними доказами не підтверджений факт перебування земельних ділянок у користуванні. У матеріалах справи є лише рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року повернуто без розгляду.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з 15 грудня 2017 набрав чинності ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року. Статтею 355 ЦПК України, у зазначеній редакції, визначено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Разом з тим підпунктом 15.5 пункту 15 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду. Оскільки функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не розпочато, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню без розгляду. Повернення апеляційної скарги без розгляду згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 Перехідних положень ЦПК України не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_6 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_6 , задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, Верховний Суд дійшов висновків, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Верховний Суду зазначив, що особа, яка подає скаргу, вправі очікувати застосування норм процесуального законодавства (статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України), які надають їй право як безпосереднього подання апеляційної скарги до апеляційного суду, так і подання апеляційної скарги через місцевий суд. Інше тлумачення норм процесуального законодавства матиме наслідком порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті забезпечення права на справедливий суд.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд застосував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження № 61-12112сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 145/1330/17, відповідно до яких відсутність Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не створює перешкоди учасникам провадження та апеляційному суду в поданні та прийнятті апеляційних скарг у паперовій формі безпосередньо до апеляційних судів. Ці висновки не були застосовані апеляційним судом у справі, яка переглядається.

Верховний Суд встановив, повертаючи апеляційні скарги без розгляду, суд апеляційної інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

За правилами частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина десята статті 262 ЦПК України).

Визначаючи наявність підстав для постановлення окремої ухвали у справі, яка переглядається, Верховний Суд встановив наявність численних випадків та тривалість порушень Київським апеляційним судом норм процесуального права, зокрема, правил статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, а також неврахування та незастосування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження № 61-12112сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 145/1330/17 під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами, поданими безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а не через суд першої інстанції, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Прикладами порушення Київським апеляційним судом норм процесуального права (правил статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) та неврахування висновків Верховного Суду під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою безпосередньо до суду апеляційної інстанції, є висновки суду апеляційної інстанції, викладені в ухвалах суду апеляційної інстанції, які у подальшому скасовані постановами Верховного Суду, зокрема:

від 16 жовтня 2018 року у справі № 760/15082/18,

від 19 жовтня 2018 року у справі № 757/27402/18,

від 31 жовтня 2018 року у справі № 759/10855/18,

від 01 листопада 2018 року у справі № 355/559/15-ц,

від 13 листопада 2018 року у справі № 752/10219/18,

від 14 листопада 2018 року у справі № 760/1060/17,

від 15 листопада 2018 року у справі № 755/11229/17,

від 23 листопада 2018 року у справі № 759/14346/16-ц,

від 23 листопада 2018 року у справі № 754/10382/18,

від 29 листопада 2018 року у справі № 760/10908/13-ц,

від 17 грудня 2018 року у справі № 755/9830/18,

від 20 грудня 2018 року у справі № 755/5684/18,

від 21 грудня 2018 року у справі № 370/2322/18,

від 22 грудня 2018 року у справі № 752/4619/18,

від 02 січня 2019 року у справі № 364/1391/16-ц,

від 08 січня 2019 року у справі № 755/16776/17,

від 10 січня 2019 року у справі № 755/19477/17,

від 24 січня 2019 року у справі № 357/8204/18,

від 30 січня 2019 року у справі № 334/5459/18,

від 08 лютого 2019 року у справі № 361/6026/16-ц,

від 20 лютого 2019 року у справі № 753/7900/18,

від 21 лютого 2019 року у справі № 755/369/16-ц,

від 21 лютого 2019 року у справі № 373/1038/17,

від 25 лютого 2019 року у справі № 363/2633/17,

від 05 березня 2019 року у справі № 759/16722/18,

від 12 березня 2019 року у справі № 760/21316/16-ц,

від 15 березня 2019 року у справі № 364/1128/13-ц,

від 19 березня 2019 року у справі № 757/60930/18-ц,

від 20 березня 2019 року у справі № 363/4109/16-ц,

від 03 квітня 2019 року у справі № 761/2330/18,

від 22 квітня 2019 року у справі № 356/449/18,

від 25 квітня 2019 року у справі № 755/19504/17,

від 15 травня 2019 року у справі № 756/8412/16-ц,

від 15 травня 2019 року у справі № 754/6835/18,

від 04 червня 2019 року у справі № 761/4489/18,

від 05 липня 2019 року у справі № 758/3200/19,

від 02 вересня 2019 року у справі № 756/10425/19,

від 06 вересня 2019 року у справі № 759/10155/19,

від 17 вересня 2019 року у справі № 752/13958/19,

від 10 грудня 2019 року у справі № 756/657/19,

від 19 грудня 2019 року у справі № 361/8167/19-ц,

від 28 грудня 2019 року у справі № 761/14019/19,

від 03 січня 2020 року у справі № 757/56645/18-ц,

від 08 січня 2020 року у справі № 753/14240/19,

від 20 січня 2020 року у справі № 753/4387/19,

від 15 червня 2020 року у справі № 381/4003/19.

Наведені ухвали Київського апеляційного суду постановлені ним після викладення у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17

(провадження № 61-12112сво18) правового висновку про застосування правил статті 355 ЦПК України, підпункту 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, проте цей висновок Верховного Суду судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами, поданими безпосередньо до суду апеляційної інстанції, не застосовано.

Разом з тим на відміну від попереднього законодавства, чинне процесуальне законодавство не надає судам першої та апеляційної інстанцій повноважень не враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тим паче відступати від сформованої Верховним Судом судової практики.

Згідно зі статтею 125 Конституції України, частини другої статті 17, частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені правила про врахування судами нижчих інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, відповідають основним засадам (принципам) судочинства, зокрема, принципу єдності та сталості судової практики, принципу правової визначеності.

Наведене свідчить, що особа, яка звертається до суду апеляційної інстанції, вправі правомірно та обґрунтовано очікувати на врахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування певних норм права (щодо однозначного розуміння яких у найвищій судовій інстанції сформовано певну правову практику), покладатися на них у своїх процесуальних діях. Особа, звертаючись до суду, вправі розраховувати на певну прогнозованість судового рішення, з урахуванням усіх обставин справи може покладатися на усталену судову практику, сформовану Верховним Судом.

Відступ від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, має бути зумовлений істотними міркуваннями, вагомими підставами та ґрунтуватися на правовій позиції. Водночас, за змістом положень статті 403 ЦПК України ініціювати питання про відступ від раніше сформованих правових висновків Верховного Суду вправі виключно суд касаційної інстанції. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій не мають таких повноважень та зобов`язані застосовувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду, під час вирішення як процесуальних питань, пов`язаних із рухом справи, так і під час вирішення спору по суті заявлених вимог.

У справі, яка переглядалася, апеляційний суд усупереч існуючий усталеній з червня 2018 року судовій практиці Верховним Судом, порушив норми процесуального права під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Встановлені порушення процесуального права мають системний та тривалий характер, що свідчить про необхідність вжиття Верховним Судом дієвих заходів з метою забезпечення єдності судової практики та дотримання прав учасників судового процесу під час звернення осіб безпосередньо до апеляційного суду із апеляційними скаргами.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновків про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для постановлення окремої ухвали та направлення її до Київського апеляційного суду.

Відповідно до статті 420 ЦПК Українисуд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Окрема ухвала надсилається відповідній юридичній особі, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання (згідно із частиною шостою та сьомої статті 262 ЦПК України).

Враховуючи характер порушень, встановлених судом касаційної інстанції, а також необхідність їх усунення у найкоротший термін, Верховний Суд встановлює місячний строк для надання відповіді.

Виявлені недоліки мають бути невідкладно усуненні за допомогою вжиття дієвих та відповідних заходів з метою приведення зазначених процесуальних правовідносин у стан, що відповідатиме стану правопорядку та забезпечуватиме верховенство права.

Керуючись статтями 262, 420 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Постановити у справі окрему ухвалу, яку направити до Київського апеляційного суду.

Наголосити та звернути увагу керівництва та зборів суддів Київського апеляційного суду на необхідності усунення зазначених в цій окремій ухвалі та виявлених Верховним Судом недоліків у правозастосовчій практиці цього суду та вжиття дієвих заходів із запобігання їх повторенню у майбутньому.

Зобов`язати керівництво Київського апеляційного суду довести текст цієї окремої ухвали Верховного Суду до відома усіх суддів Київського апеляційного суду.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в цій ухвалі, Верховний Суд встановлює місячний з дня отримання її копії строк для надання відповіді Київським апеляційним судом.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк