ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 630/625/20

провадження 22ц/818/5636/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Харківгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року в складі судді Дем`яненко І.В.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» (далі ТОВ «Харківгаз збут») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Харківгаз» (далі АТ «Оператор ГРС «Харківгаз»), про стягнення заборгованості за спожитий природний газ.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що ОСОБА_1 упродовж лютого 2016 року по вересень 2020 року за адресою споживання: АДРЕСА_1 , здійснював фактичне споживання природного газу.

Вказувало, що ТОВ «Харківгаз збут» як постачальник фактично надало відповідачу послуги з постачання природного газу. Відповідач не сплачував вчасно вартість спожитого газу, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 11 січня 2021 року становить: 33 607,57 грн - основна заборгованість; 12 553,31 грн - інфляційні втрати; 3 965,70 грн - 3 % річних.

Ураховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» заборгованість за спожитий природний газ станом на 11 січня 2021 року, що складається з: 33 607,57 грн - основна заборгованість; 12 553,31 грн - інфляційні втрати; 3 965,70 грн - 3 % річних.

26 березня 2021 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов ТОВ «Харківгаз збут» без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки постачання природного газу було припинено позивачем шляхом механічного від`єднання відводу газопроводу від діючого газопроводу, про що 02 квітня 2018 року був складений акт працівниками Мереф`янського відділення АТ «Оператор ГРС «Харківгаз». Оскільки ОСОБА_1 не користувався природним газом з 02 квітня 2018 року, заборгованість відсутня.

Зазначає, що 11 січня 2021 року працівниками АТ «Оператор ГРС «Харківгаз» також складено акт про демонтаж побутового лічильника газу за адресою споживання: АДРЕСА_1 та встановлено, що показники лічильника становлять показання на рівні 53072,18 куб. м. Разом з тим, згідно з довідкою позивача станом на 31 березня 2018 року розрахунок заборгованості за спожитий газ було зроблено, виходячи з розрахункових (планових) показників у розмірі 54173,18 куб. м, що на 1 101,06 куб. м перевищує реальні показники лічильника і відповідно обсяги спожитого природного газу, у зв`язку з чим заборгованість станом на 31 березня 2018 року в розмірі 7 660,00 грн є завищеною.

Крім того, вважав, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності. Оскільки позов пред`явлено 13 листопада 2020 року, то період для можливого стягнення заборгованості за послуги з газопостачання не може виходити за межі часу до 13 листопада 2017 року.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року позов ТОВ «Харківгаз збут» залишено без задоволення. Стягнуто з ТОВ «Харківгаз збут» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 750,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з довідкою про стан заборгованості за природний газ показники лічильника станом на 31 березня 2018 року становлять 54173,18 куб. м. Разом з тим, станом на час відключення газопостачання показники лічильника становили 53072,18 куб. м, що на 1 101,06 куб. менше, ніж зазначено в розрахунку заборгованості. Крім того, ОСОБА_1 сплачено заборгованість за надані послуги з газопостачання, що підтверджується відповідною довідкою.

16 серпня 2021 року ТОВ «Харківгаз збут» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до відключення об`єкту споживання за адресою: АДРЕСА_1 від газопостачання споживачем ОСОБА_1 всупереч вимог пункту 4 глави 4 розділу 1Х Кодексу ГРМ не надавались оператору ГРМ фактичні показання лічильника газу, у зв`язку з чим оператором ГРМ здійснювалося нарахування обсягів спожитого ОСОБА_1 газу на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період.

02 листопада 2021 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує правові позиції, що містяться в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що позивач у справі є або власником, або зареєстрований та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг з газопостачання за вказаною адресою, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Особистий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідач споживав природний газ, проте своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати отриманих послуг не виконував та не сплачував рахунки за спожитий природний газ.

Постачання природного газу було припинено позивачем 02 квітня 2018 року шляхом механічного від`єднання відводу газопроводу від діючого газопроводу, що сторонами визнається, отже відповідно до вимог статті 82 ЦПК України ця обставинам не підлягає доказуванню.

Із розрахунку, доданого ТОВ «Харківгаз збут» до позовної заяви, вбачається, що станом на 11 січня 2021 року утворилася заборгованість у сумі 33 607,57 грн, яку позивач просив стягнути з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 12 553,31 грн та 3 % річних в розмірі 3 965,70 грн.

Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII), Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором № 2498, Типовим договором № 2500 та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з пунктами 23, 37 частини першої статті 1 Закону № 329-VIII (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону № 329-VIIІ постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості в кількості та порядку, передбаченого договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується регулятором та оприлюднюється в установленому порядку, за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом.

Права та обов`язки споживачів визначені Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, а саме розділом ІІ «Предмет Договору», розділом Ш «Надійність та якість газопостачання», розділом 1У «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки Постачальника».

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору постачання газу побутовим споживачам, що є у загальному доступі на офіційному сайті ТОВ «Харківгаз збут», цей договір є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу як товарної продукції Постачальником.

Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону № 329-VIII та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2496 (далі Правила постачання), та є однаковими для всіх побутових споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк шляхом приєднання споживача до умов цього Договору. Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунку Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Згідно зі статтею 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону № 1875-ІV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтями 610 та 623 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами пункту 4 глави 4 «Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення)» розділу 1Х «Правила комерційного обліку природного газу в газорозподільній системі» Кодексу ГРС побутовий споживач, який за умовами договору розподілу природного газу розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування частини другої статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18).

Встановивши, що позивач до 02 квітня 2018 року надавав послуги з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач не надав належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги та за відсутності доказів того, що ОСОБА_1 згідно з вимогами пункту 4 глави 4 розділу 1Х Кодексу ГРС щомісяця станом на 01 число місяця знімав фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавав їх Оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав того, що станом на час відключення газопостачання показники лічильника становили 53072,18 куб. м, що на 1 101,06 куб. менше, ніж зазначено в розрахунку заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Установлено, що позивачем було здійснено лише один платіж на погашення заборгованості за послуги з газопостачання 30 вересня 2016 року на суму в розмірі 1 1721,20 грн.

Позов пред`явлено ТОВ «Харківгаз збут» 27 листопада 2020 року.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності.

За період з січня 2018 року по 27 листопада 2020 року заборгованість за послуги з газопостачання становить суму в загальному розмірі 7 682,85 грн, яка складається з: основної заборгованості - 6 012,87 грн (за січень 2018 року 2 449,18 грн, за лютий 2018 року 2 045,62 грн, за березень 2018 року 1 518,07 грн); 3% річних 292,70 грн (за січень 2018 року 96,07 грн, за лютий 2018 року 91,48 грн, за березень 2018 року 105,15 грн); інфляційних втрат 1 377,28 грн (за січень 2018 року 565,57 грн, за лютий 2018 року -357,76 грн, за березень 2018 року - 105,15 грн), який відповідачем не споростовано.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» заборгованості за послуги з газопостачання в загальному розмірі 7 682,85 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн; за подачу апеляційної скарги - в розмірі 3 153,50 грн (а. с. 1, 135).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 808,54 грн із розрахунку: 50 126,58 грн (позовні вимоги) : 7 682,85 грн (задоволені позовні вимоги) = 6,5; 5 255,50 : 6,5.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» (61093, місто Харків, вулиця Москалівська, 57/59 , п/р НОМЕР_3 в АБ «Кліринговий дім», МФО 300647, , ІПН 80) заборгованість за послуги з газопостачання в розмірі 7 682,85 грн (сім тисяч шістсот вісімдесят дві грн 85 коп.) та судовий збір в розмірі 808,54 грн (вісімсот вісім грн 54 коп.).

В решті позовні вимоги залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина