ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2021 року

м.Харків

справа № 953/6823/21

провадження № 22-ц/818/6271/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач Державне підприємство «Південна Залізниця»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Державного підприємства «Південна Залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою Державного підприємства «Південна Залізниця» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Бородіної Н.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 30 серпня 2021 року),-

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року Державне підприємство «Південна Залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі 174 851,17 грн., що мали бути утримані під час примусового виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2017 року у справі №640/10761/14-ц.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Південна Залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що під час здійснення перерахунку суми заборгованості на користь ОСОБА_1 , Державним підприємством «Південна Залізниця» не були утримані обов`язкові податки в загальному розмірі 174 851,17 грн. Позивач вважає, що на підставі ст. 1212 ЦК України вказані кошти підлягають стягненню з відповідача, як безпідставно набуті.

Державне підприємство «Південна Залізниця» надало відзив на апеляційну скаргу, просило апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач набув за рахунок позивача без належної правової підстави грошові кошти в сумі 174851,17 грн., однак вказана сума не підлягає поверненню, оскільки прирівнюється до заробітної плати, перерахована позивачем добровільно, у зв`язку із незнанням закону тому в даному випадку відсутня недобросовісність з боку відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року по справі № 640/10761/14-ц було визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 року по 07.11.2017 року в сумі 921095,70 грн.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року змінено вищевказане рішення суду першої інстанції в частині розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягала стягненню, до 896 672,65 грн.

Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року в частині, що не змінена апеляційним судом, та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року в частині позову про визнання незаконним і скасування розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання контракту діючим - залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист про стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 року по 07.11.2017 року у сумі 896672,65 грн., який був пред`явлений до виконання до MBДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління відповідачем з метою подальшого примусового виконання.

03 січня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56582360 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Згідно платіжного доручення № 1 від 28.04.2020 року заборгованість за виконавчим листом № 640/10761/14 було сплачено позивачем в повному обсязі, а саме: на користь відповідача сплачена заборгованість в розмірі 896672,65 грн. Також сплачений виконавчий збір у розмірі 89667, 27 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 69 грн. та 300 грн.

Постановою державного виконавця від 05 травня 2020 року виконавче провадження № 56582360 закрито у зв`язку із з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду (а.с.11).

07 грудня 2020 року ДП «Південна залізниця» сплатило за виплачені ОСОБА_1 кошти, військовий збір в сумі 13450,09 грн. та податок з доходів фізичних осіб в сумі 161401,08 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3251374, №3250976 (а.с. 75-76).

Як на підставу позовних вимог, Державне підприємство «Південна Залізниця» посилалося на те, що під час здійснення перерахунку суми заборгованості в межах виконавчого провадження № 56582360, позивачем не були утримані обов`язкові податки в загальному розмірі 174851,17 грн., а саме: податку з доходів фізичних осіб в розмірі 161401,08 грн. та 1,5 % військового збору в розмірі 13450,09 грн. Натомість законом передбачено, що розмір присуджених сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу при їх виплаті на виконання судового рішення підлягає зменшенню на суму податків та зборів. Позивач вважає, що 174 851,17 грн. підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті кошти.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (збереження) майна виникають за наявності трьох умов: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що судовим рішенням на користь відповідача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 896672,65 грн.

Сторони не заперечують, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18 липня 2018 року в справі № 359/10023/16-ц.

Статтею 162 Податкового кодексу України платниками податку визначено: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого згідно з пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 Кодексу включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту). Крім того, доходи, визначені ст.163 Кодексу, є об`єктом оподаткування військовим збором (пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу).

Згідно пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу і ставку військового збору, встановлену пп.1.3 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу.

Відповідно до п.2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Таким чином, юридична особа (роботодавець) при нарахуванні (виплаті) платнику податку - фізичній особі (працівнику) на підставі рішення суду сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу має виконати усі функції податкового агенту, визначені Податковим кодексом України, Законом «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в тому числі щодо утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнуті судовими рішеннями суми на користь ОСОБА_1 не відносяться до заробітної плати, спростовуються вищенаведеними нормами закону, а визначена судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом.

Обов`язок нарахування та утримання податків покладається на податкового агента, яким в даному випадку є ДП «Південна Залізниця». Проте, при нарахуванні відповідачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивач не виконав покладених на ного функцій податкового агента.

Відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісність набувача покладається на платника за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Такі висновки щодо застосування ст.1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17, від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17, від 03 травня 2018 року у справі № 473/2859/17.

До лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Це може бути отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка це результат неправильного застосування правил арифметики. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем не надано до суду доказів того, що з боку ДП «Південна Залізниця» при виплаті ОСОБА_1 за судовими рішеннями сум була допущена рахункова помилка. Крім того не встановлено недобросовісності дій з боку відповідача.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Перерахування стягувачу ОСОБА_1 державним виконавцем всієї суми середнього заробітку без вирахування платежів до бюджету, не є підставою для стягнення наведеної вище суми коштів з відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна Залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова