Справа № 141/832/19
Провадження №2/141/146/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року смт. Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Климчука С.В.

при секретарі судового засідання Солоненко І.Д.,

за участю сторін -

позивача: не з`явилась,

представника позивача: адвоката Якименко-Шевчук Ю.О.,

відповідачів: не з`явились,

представника відповідача ОСОБА_1 : адвоката Гуща Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 141/832/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями, -

В С Т А Н О В И В:

До Оратівського районного суду Вінницької області 30.09.2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями.

Позов обґрунтовано тим, що 13 травня 1969 року між позивачем та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. В період шлюбу у них народилися діти: син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 , а також в 1973 році подружжя побудувало житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за чоловіком ОСОБА_4 .

14.04.1992 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано. При цьому, подружжя в добровільному порядку за участю комісії селищної ради провели розподіл вищевказаного будинку з господарськими спорудами та іншого майна, про що 03 лютого 1992 року складено відповідний акт. Зокрема, ОСОБА_4 виділено: жилу кімнату 17,3 кв.м.; кухню 7,7 кв.м.; кладову 4,5 кв.м.; сарай 72 кв.м.; гараж 39 кв.м.; сарай 17 кв.м., а позивачу виділено: жилі кімнати 12,6 та 18,2 кв.м.; коридор 5,1 кв.м.; веранду 10,9 кв.м.; погріб 14 кв.м. Також поділили майно домашньої обстановки та вжитку.

В подальшому, позивач вийшла заміж та змінила своє прізвище на ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 перебував в цивільному шлюбі, від якого у нього народився син ОСОБА_3 . Згодом, 25 лютого 2005 року, ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрилась спадщина, спадкоємцями за законом якого є його діти та дружина. ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , зважаючи на те, що батько хворів, проте мав належний догляд, відмовилися від спадщини на користь дружини ОСОБА_1 , про що склали нотаріальні заяви від 05.07.2018 року та 05.05.2018 року. Проте, зважаючи на те, що акт від 03.02.1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку не був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, спадкоємці ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_1 не визнають за позивачем право власності на частину будинку.

Так, ОСОБА_2 просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 25.05.2021 року відкрито провадження у справі № 141/832/19 та призначено підготовче судове засідання на 24.06.2021 року.

Ухвалою суду від 24.06.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів з ініціативи суду, оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні та призначено справу до розгляду на 19.08.2021 року, а також витребувано у Оратівській державній нотаріальній конторі Вінницької області матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.08.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Гущі Я.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу позивач виїхала із спірного будинку та більше там не проживала, зокрема, відповідно до відміток в домовій книзі, ОСОБА_9 була виписана із спірного будинку 28.10.1999 року. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 перебував у цивільному шлюбі, від якого у нього народився син ОСОБА_3 , 1993 року народження. 25.02.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. З того часу відповідач постійно проживала в спірному будинку, а з 2008 року по теперішній час зареєстрована в ньому. Будинок постійно був єдиним цілим, без жодних виділень на 1/2 частину. ОСОБА_1 протягом останніх 13 років разом з чоловіком користувалися спірним майном, вели господарство, робили ремонт, підтримували житло в належному стані, сплачували усі комунальні послуги та здійснювали його поліпшення. Протягом усього часу проживання відповідача в спірному будинку, до смерті ОСОБА_4 , позивач жодного разу не з`явилась там та не проявляла жодного інтересу до майна, яке вважала спільною сумісною власністю, тому є всі підстави для застосування строків позовної давності. Беззаперечно, право позивача на звернення до суду, протягом строків позовної давності, нерозривно пов`язане з перебуванням позивача у шлюбі. Відтак, початок перебігу строку позовної давності повинен обчислюватися з 14.04.1992 року, тобто дати розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 .

Підготовче судове засідання, призначене на 19.08.2021 року, було відкладено на 14.09.2021 року за клопотанням позивача та його представника з метою забезпечення права позивача для подання відповіді на відзив.

13 вересня 2021 року від представника позивача адвоката Якименко О.О. надійшла заява про зміну предмету позову, згідно якої останній просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що складається із жилої кімнати 12,6 кв.м., жилої кімнати 18,2 кв.м., коридору 5,1 кв.м., веранди 10,9 кв. м., погреба, літньої кухні.

Ухвалою суду від 14.09.2021 року заяву представника позивача від 09.09.2021 року (вх. № 422/21 Вх від 13.09.2021 року) про зміну предмета позову прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи, відкладено розгляд підготовчого судового засідання цивільної справи № 141/832/19 на 26.10.2021 року.

Ухвалою суду від 26.10.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 141/832/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 листопада 2021 року.

16.11.2021 року від представника позивача - адвоката Якименко - Шевчук Ю.О. надійшли письмові пояснення, у яких представник позивача зазначила, що в даному випадку колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ще будучи в шлюбі, поділили між собою спільне сумісне майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 . Підтвердженням цьому є наявність акту добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 . Здійснивши добровільний поділ майна, ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_9 не заперечували цей факт після розірвання між ними шлюбу. Крім того, акт добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 є доказом поділу спільного майна між позивачем та ОСОБА_4 , оскільки згідно «ИНСТРУКЦИИ О ПОРЯДКЕ ПРОВЕДЕНИЯ РЕГИСТРАЦИИ ЖИЛИЩНОГО ФОНДА С ТИПОВЫМИ ФОРМАМИ УЧЕТНОЙ ДОКУМЕНТАЦИИ (УТВ. ПРИКАЗОМ ЦСУ СССР ОТ 15.07.1985 N 380»), а саме п. 2.1. розділу ІІ «Документы, устанавливающие право собственности на жилой дом или жилое помещение другого строения», передбачено, що сільські ради можуть посвідчувати різного роду угоди. Оригінал акту добровільного розподілу житлового будинку і прибудов надвірних від 03.02.1992 року з оригіналами підписів комісії, в складі якої цей акт складався та з оригіналом відтиску печатки Оратівської селищної ради. Таким чином, дії позивача та ОСОБА_4 щодо подачі даного акта на реєстрацію в БТІ були виконані. В свою чергу, з невідомих причин, працівники БТІ не здійснили реєстрацію цього акта, що було встановлено лише під час спору між позивачем та відповідачами. Факт нездійснення реєстрації акта добровільного розподілу житлового будинку і прибудов надвірних від 03.02.1992 року не має юридичного значення, тому що набуття права власності на майно відбувається до його державної реєстрації. Доводи у відзиві про те, що позивач виїхала з будинку і там не проживала, що вона була виписана із домової книги не мають значення для даного спору.

Судове засідання, призначене на 16.11.2021 року було відкладено на 07.12.2021 року у зв`язку неявкою відповідача ОСОБА_3 та позивача.

У судовому засіданні, призначеному на 07.12.2021 року було оголошено перерву до 21.12.2021 року.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 21.12.2021 року, не з`явилися, жодних заяв та клопотань до суду не подавали.

В судовому засіданні 21.12.2021 року представник позивача адвокат Якименко-Шевчук Ю.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові і письмових поясненнях від 16.11.2021 року, та просила суд позов, з врахуванням заяви про зміну предмета позову від 09.09.2021 року, задовольнити повністю. Також представник позивача зазначила, що позивач звернулася до суду згідно ст. 392 ЦК України, у якій зазначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст. 392 ЦК України пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Акт добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 , є доказом поділу спільного майна між позивачем та ОСОБА_4 , оскільки даний розподіл було здійснено у відповідності до норм, які були чинні станом на 1992 рік. В інвентаризаційні справі відсутня відмова в реєстрації даного акта, тому БТІ визнало даний акт. Також з 1992 року ОСОБА_4 не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що він не визнає даний розподіл. Наразі факт нездійснення реєстрації акта добровільного розподілу житлового будинку і прибудов надвірних від 03.02.1992 року не має юридичного значення, оскільки набуття права власності виникло 03.02.1992 року. Державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Представник відповідача, адвокат Гуща Я.В. позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступні обставини. Позивач проживала у спірному будинку до 2002 року. З 2002 року до моменту смерті ОСОБА_4 жодних дій щодо утримання спірного майна позивач не здійснювала. При цьому, у 1999 році позивач була виписана з спірного будинку. Позивач у позовній заяві посилається на ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у яких зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. При цьому, відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Позивач зазначає, що акт добровільного розподілу майна є договором розподілу майна, однак даний акт є лише доказом того, що подружжя визначило частки майна, якими б вони мали в подальшому керуватись. Даний акт був поданий в БТІ, однак жодної заяви про затвердження даного акта немає. Тому акт від 03.02.1992 року є порядком користування спільно набутим майном. При цьому, позов був поданий після смерті ОСОБА_4 . З 2002 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_4 в будинку, який був єдиним цілим. Тому у даному випадку пропущено строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 5 від 18.07.2018 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 13.05.1969 року уклали шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу було ОСОБА_11 .

14.04.1992 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.04.1992 року.

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 на право особистої власності від 17.07.1985 року, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_3 , належав ОСОБА_4 на праві особистої власності. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Оратівської селищної Ради народних депутатів № 5 від 15.05.1985 року, в зв`язку з перетворенням села в селище міського типу.

При цьому, згідно акту від 03.02.1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 , складеного комісією в складі: депутата селищної ради Бузівського С.К., сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_9 добровільно розділили житловий будинок, прибудови, надвірні і майно. Житловий будинок побудований в 1973 році та складається із трьох жилих кімнат, кухні, коридору, кладової, веранди, надвірних прибудов, літньої кухні, гаража, та іншого майна. Житлова площа становить 60,9 кв.м. Зокрема, ОСОБА_4 виділено: жилу кімнату 17,3 кв.м.; кухню 7,7 кв.м.; кладову 4,5 кв.м.; сарай 72 кв.м.; гараж 39 кв.м.; сарай 17 кв.м., а ОСОБА_9 виділено: жилі кімнати 12,6 та 18,2 кв.м.; коридор 5,1 кв.м.; веранду 10,9 кв.м.; погріб 14 кв.м.; літню кухню. Також поділено майно домашньої обстановки та вжитку.

25.02.2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 25.02.2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що 06.02.2018 року Оратівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у Вінницькій області складено відповідний актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 06.02.2018 року. Після його смерті відкрилася спадщина.

Так, згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51909604 від 15.05.2018 року, спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано приватним нотаріусом Дроновою В.О. 15.05.2018 року.

Як вбачається з довідки № 440 від 22.05.2018 року, виданої виконкомом Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області, відповідно до запису в погосподарській книзі № 13 виконавчого комітету Оратівської селищної ради Вінницької області, особовий рахунок № НОМЕР_5 , померлий ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Животівка, Оратівського району Вінницької області і на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_4 за вказаною адресою були зареєстровані та спільно проживали з спадкодавцем слідуючі особи: дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Малолітніх та неповнолітніх осіб, які б проживали та були зареєстровані спільно із спадкодавцем не значиться.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є діти померлого від першого шлюбу із позивачкою, а також відповідачі по справі. Зокрема, відповідно до заяви № 339 від 05.07.2018 року, ОСОБА_5 відмовився від усієї спадщини, що залишилась після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь дружини померлого, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також згідно заяви № 906 від 05.05.2018 року, ОСОБА_14 відмовилась від прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь дружини померлого ОСОБА_1 . Натомість, відповідно до заяви від 15.05.2018 року ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 згідно заяви від 22.05.2018 року також прийняла спадщину смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_4 , виготовленого 07.06.2018 року, замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 , загальна площа будинку 78,7 кв.м.

Відповідно до довідки № 98 від 26.06.2018 року, виданої ОСОБА_1 , після обстеження на місці 07.06.2018 року та проведення комплексу робіт встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , станом на 07.06.2018 року дійсно відповідає слідуючим параметрам: житловий будинок загальною площею 78,7 кв.м., веранда літера а, сарай літера Б, сарай літера В, сарай літера в, погріб літера В/під, літня кухня літера Г, огорожа 1, ворота 2, убиральня 3. Згідно матеріалів технічного архіву Гайсинського МБТІ право власності на об`єкт було зареєстровано Тульчинським МБТІ за ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , від 17.07.1985 року, виданого виконкомом Оратівської селищної ради, записано в реєстрову книгу ФЖ - 2, за реєстровим № 110.

Згідно висновку про вартість № 25 від 10.09.2019 року, вартість житлового будинку, загальною площею 78,7 кв. м., житловою площею 48,10 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_4 , враховуючи місце розташування та фізичний стан, складає 70800,00 грн.

Відповідно до рішення 1 сесії 7 скликання Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області від 19.11.2015 року про перейменування вулиць та провулків територіальної громади селища Оратів, АДРЕСА_2 в смт Оратів перейменовано на АДРЕСА_2.

Оскільки відповідачі по справі, спадкоємці ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_1 не визнають за позивачем право власності на частину будинку, остання звернулась до суду із даним позовом в порядку ст. 392 ЦК України.

Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок 17.07.1985 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було побудовано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР 1963 року (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок 17.07.1985 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Аналогічні положення закріплені в чинному на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 законодавстві України. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Як встановлено судом, з 13.05.1969 року до 14.04.1992 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , за період якого було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено та зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 на право особистої власності від 17 липня 1985 року.

Отже, аналізуючи вказані вище норми законодавства на час виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , належав позивачу та померлому її колишньому чоловікові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Разом із тим, суд зауважує, що презумпція виникнення права спільної сумісної власності може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд не приймає до уваги акт від 03.02.1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, укладений між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 , який, на думку позивача та її представника, є доказом припинення спільної сумісної власності подружжя, та, відповідно, набуття позивачем права спільної часткової власності на житловий будинок, з огляду на таке.

Згідно п. 6.4. «Инструкции о порядке приведения регистрации жилищного фонда с типовыми формами учетной документации», утвержденной приказом Центрального статистического управления СССР от 15.07.1985 г. № 380, будь-яка угода між учасниками спільної часткової власності на житловий будинок підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації.

Частиною другою статті 69 СК України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально.

Відповідно частини 3 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналогічні положення містила й ст. 118 ЦК Української РСР (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин), де вказано, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18) зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Натомість, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, під час укладення акту від 03.02.1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 не було дотримано вимог законодавства (чинного на час укладення акту від 03.02.1992 року), у тому числі положень ст. 118 ЦК Української РСР щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації даного акту.

Таким чином, вказаний акт від 03.02.1992 року, укладений між громадянами ОСОБА_4 і ОСОБА_9 в простій письмовій формі не може бути доказом факту поділу спільного нерухомого майна подружжя, а лише встановлював порядок користування житловим будинком між подружжям у 1992 році.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19).

Також суд зауважує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене та обставини справи, саме на позивача покладений обов`язок доказування, зокрема, щодо спростування презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, та, відповідно, набуття позивачем права спільної часткової власності на житловий будинок належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

Натомість, ні позивачем, ні представниками позивача не надано суду інших належних та допустимих доказів в підтвердження набуття ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_4 , що складається із жилої кімнати 12,6 кв.м., жилої кімнати 18,2 кв.м., коридору 5,1 кв.м., веранди 10,9 кв. м., погреба, літньої кухні.

З огляду на вказане, за результатами встановлених обставин справи та досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи, а також в аспекті застосування статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок 17.07.1985 року), суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності у справі № 141/832/19, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 17.08.2021 року, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано 14.04.1992 року, а позов про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями подано у 2019 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

Як роз`яснено в аб. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Однак, враховуючи той факт, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його недоведеністю, позовна давність, про застосування якої заявлено представником відповідача адвокатом Гуща Я.В., судом не застосовується.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2 у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 16 Закону України «Про власність», ст. ст. 22-24, 28 КпШС 1969 року, ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР 1963 року, ст. 392, ЦК України, ст.ст. 1, 4, 13, 76, 77, 79, 81, 89, 258, 259, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Копію рішення направити позивачу та відповідачам згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Повний текст рішення суду оформлено та виготовлено 30.12.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).

Відповідачі: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ).

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ).

Суддя С.В. Климчук