Ухвала

03 березня 2021 року

м. Київ

справа № 607/18957/18

провадження № 61-9295св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання недійсним контракту у частині строку його дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання недійсним контракту у частині строку його дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 04 вересня 2006 року на підставі наказу № 188-К Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти її було призначено на посаду методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника.

03 серпня 2009 року згідно з наказом № 146-к її було переведено на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти тимчасово - на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника.

23 вересня 2010 року на підставі наказу № 191-к ОСОБА_1 була призначена в порядку переведення на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти.

14 серпня 2012 року наказом Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 204-к позивача у порядку переведення призначено на посаду методиста лабораторії методичного менеджменту.

01 вересня 2016 року відповідно до наказу № 212-к її переведено на посаду методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти. Того ж дня (01 вересня 2016 року) між сторонами було укладено новий контракт, згідно з умовами якого вона була призначена на посаду методиста дошкільної початкової, спеціальної та інклюзивної освіти строком до 31 серпня 2018 року.

Наказом від 03 серпня 2018 року № 174-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

На думку позивача, положення Закону України «Про освіту», які були чинні з грудня 2005 року до вересня 2016 року, не містили імперативного припису щодо обов`язкового укладення контракту із вказаними категоріями працівників, а навпаки передбачали альтернативу: укладення або трудового договору, або контракту. З огляду на те, що вона працювала на посаді методиста 12 років, вважала, що у відповідача були відсутні обставини, які б унеможливлювали укладення із нею безстрокового трудового договору або визнання контракту

від 01 вересня 2016 року безстроковим. Таким чином, відповідачем незаконно укладено з нею строковий трудовий договір, що унеможливлює звільнення її із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Крім того, не зважаючи на видання відповідачем наказу про звільнення 03 серпня 2018 року, ОСОБА_1 у цей період перебувала на лікарняному, а тому днем її звільнення є 13 вересня 2018 року, тобто день, коли вона вийшла на роботу після перебування на лікарняному та в який їй була видана трудова книжка.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним контракт, укладений між нею та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти від 01 вересня

2016 року в частині строку дії контракту із 01 вересня 2016 року до 31 серпня

2018 року;

- визнати укладений між нею та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти контракт від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором;

- скасувати наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти від 03 серпня 2018 року № 174-к про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста відділу дошкільної, початкової та інклюзивної освіти;

- поновити її на посаді методиста відділу дошкільної, початкової та інклюзивної освіти Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 31 серпня

2018 року;

- стягнути з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31 серпня 2018 року до дати ухвалення рішення судом.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 02 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Висоцької В. С., суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 02 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 04 червня 2020 року скасовано, прийнято нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання недійсним контракту у частині строку його дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 із посади методиста центру виховної роботи, захисту прав дитини та громадянської освіти Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 31 серпня

2018 року на 13 вересня 2018 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

25 січня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового рішення, яка мотивована тим, що переглянувши в касаційному порядку справу № 607/18957/18, Верховний Суд не вирішив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на положення статті 270 ЦПК України, ОСОБА_1 просить суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 серпня 2018 року до 13 вересня 2018 року.

Висновки суду за результатами розгляду заяви

Перевіривши наведені у заяві доводи та вимоги, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі повідомлення судді-доповідача Калараша А. А. від

25 лютого 2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Петрова Є. В. у відпустці, визначено суддів, які увійшли до складу колегії: головуючого - Висоцької В. С., суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.

Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Виходячи із положень вказаних норм процесуального права, суд касаційної інстанції може ухвалити додаткове рішення за наявності підстав, передбачених статтею 270 ЦПК України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просила стягнути з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31 серпня 2018 року (день звільнення) до дати ухвалення рішення судом.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Таким чином, питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішується у випадку встановлення порушення норм законодавства при звільненні такого працівника з одночасним поновленням його на роботі.

У цій справі у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року колегія суддів погодилася із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді у зв`язку з закінченням строку дії трудового контракту. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України (звільнення під час тимчасової непрацездатності), у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача.

Крім того, Верховний Суд зробив висновок про те, що у зв`язку із відсутністю підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які в цьому випадку є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Таким чином, аналіз змісту заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення свідчить про помилкове тлумачення заявником норм права, а доводи заяви є безпідставними, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

Керуючись статтею 270 ЦПК України, Верховний Суд ускладі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання недійсним контракту у частині строку його дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук