ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа №638/5325/21

провадження №22-ц/818/5671/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 липня 2021 року, ухвалене суддею Хайкіним В.М.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову зазначив, що 23.02.1982 року він був прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева формувальником машинної ділянки формовки 3 ст. в цеху 580, з 03.02.1986 року був переведений стропальником формувального в цеху №580. 22.10.2002 року був переведений контролером в ливарному виробництві на ділянці плавки, заливки металу, вибивки та обрубки лиття, де працював до 2011 року. Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов його праці на заводі ім. Малишева встановлено наступні шкідливі чинники: пил в концентраціях: в 1984 р.-5,1-9,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; 9,2 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3, в 1986 р. - 5, 2-8, 2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 На формувальній дільниці: в 1991 р. -3,0-4,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, в 1993 р. - 7,2-7,3 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; 6,37-12,43 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3, в 1995 р. - 6,2 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3 В 1998 р. - 6,05-6,97 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3, виробничий шум 85-89 дБА при ГДК 80 дБА за декілька років. Всі ці виробничі фактори призвели до незворотних патологічних змін у організмі позивача, і як наслідок, сьогодні він є інвалідом третьої групи та має 60% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. За таких обставин, позивач має право на відшкодування йому моральної шкоді заподіяної внаслідок часткової втрати ним професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням в жовтні 2005 року, то моральну шкоду має відшкодовувати саме відповідач. Виходячи з принципу розумності та справедливості, просить суд призначити розмір моральної шкоди 200 000,00 грн. Просить суд позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 просить рішення суду змінити в частині розміру стягнення моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без застосування практики у подібних правовідносинах та проігнорував сталу практику Європейського суду з прав людини та Верховного суду. Судом не враховано стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, характер отриманої ним виробничої травми, відсоток втрати ним професійної працездатності, час та зусилля для відновлення здоров`я. Він на сьогоднішній день безстроково визнан інвалідом та його життя зводиться до безперервного лікування наслідків професійного захворювання. Позивач погоджується, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевним стражданням, однак визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є несправедливою та такою, що не відповідає обставинам справи. Судом не враховано, що зміни у його здоров`ї незворотні, тому він вимушений все життя пристосовуватись до нового укладу в його житті. Вважає, що сума, яка стягнута судом не відповідає принципам справедливості, зваженості та розумності. Також зазначає, що такий розмір є принизливим для людини, яка безповоротно втратила здоров`я під час праці на зазначеному виробництві значний проміжок часу.

В апеляційній скарзі представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не об`єктивне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи.

Вважає, що Фонд не є особою, яка завдала моральної шкоди позивачу. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20.12.2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону від 23.09.1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23.02. 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20.03.2007 року, до Закону від 23.09.1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Згодом, Законом України від 28.12.2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIVбуло викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV, у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 77-VIII, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Вважає, що закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. На підставі зазначеного вважає, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

Зазначає, що документи на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме висновок МСЕК, акт розслідування нещасного випадку, не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди позивачу.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, взявши до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, встановлення ступінь втрати працездатності (60%), дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію за віком та є інвалідом ІІІ групи (загальне захворювання) (а. с. 10).

ОСОБА_1 23.02.1982 року прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева формувальником машинної ділянки формовки 3 ст. в цеху 580; з 03.02.1986 року був переведений стропальником формувальної дільниці; з 22.10.2002 року був переведений контролером в ливарному виробництві на ділянці плавки, заливки металу, вибивки та обрубки лиття, де працював до 15.06.2011 року. Вказані дані підтверджуються копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8-9).

Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці стропальника чавунно-літійного цеху ДП «Завод ім. Малишева» ОСОБА_1 від 19.01.2000 року №3.4/102, за даними відомчої лабораторії на робочих місцях формувальників виявлено пил в концентраціях: в 1984 році -5,1-9,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; 9,2 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3; в 1986 році - 5,2-8,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; на формувальній дільниці: в 1991 році - 3,0-4,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, в 1993 році - 7,2-7,3 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; 6,37-12,43 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3; в 1995 році - 6,2 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3; в 1998 р. - 6,05-6,97 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3. Рівні шуму на дільниці формування складають виробничий шум 89-99 дБА при ГДК 80 дБА (а. с. 11).

Відповідно до повідомлення про професійне захворювання (отруєння) від 21.08.2001 року за №1094 у ОСОБА_1 виявлено хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології І-ІІ ст. в фазі нерізкого загострення; емфізема легень І ст. ДН І-ІІ ст. Захворювання професійне, супутні діагнози: нейроциркуляторна дистонія по гіпертонічному типу, поширений остеохондроз хребта з полірадикулярнним синдромом. Працездатність обмежена, робота, яка пов`язана з впливом пилу, дратівливих токсичних речовин, неблагосприятливих метеофакторів, важка фізична праця протипоказана (а. с. 12).

Відповідно до акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 24.10.2002 року, з якого вбачається, що у ОСОБА_1 виявлено професійне захворювання через шкідливі умови праці, а саме встановлено діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології І-ІІ ст. в фазі нерізкого загострення; емфізема легень І ст. ДН І-ІІ ст. Захворювання професійне, нейроциркуляторна дистонія по гіпертонічному типу, поширений остеохондроз хребта з полірадикулярнним синдромом (а. с. 13-14).

Згідно листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу - Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 05.03.2021 року за вих. №15.02-14/1278, ОСОБА_1 перебуває на обліку з 04.12.2002 року як потерпілий внаслідок професійного захворювання, отриманого під час роботи на ДП «Завод імені В.О. Малишева», акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 24.10.2002. На час звернення потерпілому було встановлено 20% втрати професійної працездатності з 04.12.2002 по 01.01.2004, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 04.12.2002 серії 2-18 МАЖ №024225. Під час повторних переоглядів встановлено: 25% втрати професійної працездатності з 10.12.2003 по 01.01.2005 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 10.12.2003 серії 2-18 МАЖ № 024798; 25% втрати професійної працездатності з 22.12.2004 по 01.01.2006 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 22.12.2004 серії ХАР-4 № 000769; 25% втрати професійної працездатності з 30.11.2005 по 01.01.2006 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 30.11.2005 серії ХАР-05 № 000487; 25% втрати професійної працездатності з 01.01.2007 по 01.01.2008 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 22.11.2006 серії ХАР-05 № 003123; 35% втрати професійної працездатності з 19.12.2007 по 01.01.2009 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.12.2007 серії ХАР-06 № 001380; 40% втрати професійної працездатності з 10.12.2008 по 01.01.2011 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 10.12.2008 серії ХАР-06 № 002166; 50% втрати професійної працездатності з 08.12.2010 по 01.01.2012 та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 08.12.2010 серії ХАР-06 № 004190; 55% втрати професійної працездатності з 07.12.2011 по 01.01.2014 та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 07.12.2011 серії ХАР-08 № 000461; 55% втрати професійної працездатності з 01.01.2014 по 01.01.2017 та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК від 18.12.2013 серії 10 ААА №255557; 60% втрати професійної працездатності з 01.01.2017 по безстроково та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 14.12.2016 серії 10 ААА №078810. Потерпілому призначена та виплачена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності та щомісячні страхові виплати які отримує по теперішній час. Відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_1 не нараховувались та не виплачувались (а. с. 17).

Вищенаведені довідки Харківської обласної МСЕК містяться в матеріалах цивільної справи, стороною відповідача не заперечується факт втрати професійної працездатності ОСОБА_1 на 60 % та наявність у нього статусу інваліда ІІІ групи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Захист прав, свобод та інтересів працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, здійснюється у спосіб, визначений законами України.

Враховуючи наведене, встановлено, що самим фактом втрати ОСОБА_1 професійної працездатності на виробництві йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України має бути відшкодована.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності `від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 04.12.2002 року.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК від 04.12.2002 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закон, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі№ 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України(є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з врахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження№ 14-597цс18).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Харківської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка МСЕК не містить даних про встановлення факту моральної шкоди і за таких обставин, підстав для призначення соціальної страхової виплати за моральну шкоду у Фонду не має в зв`язку з відсутністю факту її наявності, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, факт відсутності в довідці МСЕК даних про встановлення факту моральної шкоди жодним чином не компенсує позивачу немайнову шкоду, завдану втратою професійної працездатності та не знімає з Фонду обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Судова колегія погоджується з висновком суду щодо суми відшкодування моральної шкоди.

Застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року.

Отже, на відповідача може бути покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди, яка була спричинена лише у цей період. Розмір шкоди, який визначений судом першої інстанції відповідає вимогам розумності, справедливості, з огляду на період за який вона може бути стягнута з цього відповідача. Той факт, що професійне захворювання, яке було виявлено у 2002 році завдає моральної шкоди позивачу і на цей час, висновків апеляційного суду не спростовує.

Разом з тим, посилання представника позивача, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманого позивачем профілактичного захворювання, що спричинило втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачу ОСОБА_1 станом на 01 січня 2006 року встановлено втрату професійної працездатності 25%, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. відповідає вимогам закону та матеріалам справи, оскільки лише до січня 2006 року шкоду громадянам, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання відшкодовував саме Фонд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв`язку з викладеним, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні з частковим задоволенням позовних вимог.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова