ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1191/18 Головуючий суддя І інстанції Букреєва І. А.
Провадження № 22-ц/818/3992/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лисенка Андрія Олександровича на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Букреєва І.А., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до заяви б/н від 16.06.2015 відповідач отримала у позивача кредит у розмірі 6000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначив, що відповідач підписанням відповідної заяви уклав з ним договір кредиту шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що були викладені для ознайомлення на банківському сайті в мережі Інтернет. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав банківську кредитну картку, за допомогою якої відповідач отримав від банку кредитні кошти, але відповідач кредит не повертає та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість станом на 12.12.2017 року у розмірі 61576,58 грн, яка складається з: 13965,58 грн заборгованості за тілом кредиту; 2772,51 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 41430,34 грн нарахована пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2908,42 грн штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 61576 грн 85 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» 1762 грн судового збору.

У перегляді заочного рішення відповідачу було відмовлено.

Тому, не погоджуючись з рішенням районного суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенка А.О. в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його ухваленні було порушено норми матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначено, що кредит відповідачу видано на підставі анкети-заяви, факт надання грошових коштів повинен бути підтверджений відповідними платіжними документами.

Вказує, що нарахування пені у розмірі 41430,34 грн є несправедливим, таким, що суперечить споживчому законодавству.

Зауважує, що відповідач не був обізнаний щодо розгляду справи, фактично був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо предмету спору, зокрема заявити про застосування строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій окремо щодо кожного платежу, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що відповідач взятих на себе за Договором зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у розмірі 61576 грн 85 коп. з яких, 13965,58 заборгованість за кредитом, 2772,51 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 41430,34 грн нарахована пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2908,42 грн штраф (процентна складова).

Проте в повному обсязі погодитись з таким висновком суду не можна.

Судовим розглядом установлено, що 16.06.2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6000 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Матеріали справи містять анкету-заяву, у якій зазначено, що разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами заява становить договір про надання банківських послуг, укладений між Банком і ОСОБА_1 , а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також додана довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» , яка не підписана відповідачем (а.с. 9,10).

Згідно з наданим Банком розрахунком, у ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 12.12.2017 року існує заборгованість 61576 грн 85 коп., а саме: 13965,58 заборгованість за кредитом, 2772,51 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 41430,34 грн нарахована пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2908,42 грн штраф (процентна складова) (а.с. 8).

Також до позовної заяви Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

АТ КБ «Приватбанк» на обґрунтування заявлених вимог посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину Договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з даним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, що відповідач погодився з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, які сторонами не підписані, а також те, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 89 ІЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.ч. 3-5 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Надана позивачем роздруківка із сайту позивача про зміст Умов та Правил - не відповідає вказаним вимогам ст. 100 ЦПК України щодо подання електронних доказів, а тому відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно наведений у ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Саме таку правову позицію було висловлено у постанові КЦС Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17.

Суд правильно встановив, що 01.11.2010 відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодилась, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт, однак помилково вважав, що вказані Умови та Правила надання банківських послуг укладення договору кредиту є частиною укладеного сторонами договору.

Матеріали справи не містять визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач, ознайомилась і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів мав саме такий зміст, наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано застосував суд першої інстанції і наведені в цій частині доводи скарги є безпідставними.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду першої інстанції також розрахунок заборгованості за договором (а.с. 8-9).

Відповідач всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку вказаний розрахунок належними і допустимим доказами не спростував. Натомість він у заяві про перегляд заочного рішення просив суд про застосування наслідків спливу позовної давності. На обґрунтування послався на те, що він не був обізнаний про розгляд справи судом та зазначив, що у даному випадку позивач не довів факт укладення договору кредиту на Умовах і Правилах надання банківських послуг, а у його заяві отримання кредитної картки не встановлено графіку погашення кредиту та кінцевого терміну його погашення. Тому вважає, що початок перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, ч. 5 ст. 261 ЦК України, який у даному випадку не був узгоджений сторонами, - у даному випадку не застосовується.

У доводах скарги відповідач з вищевказаних мотивів також просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності і вважає, що у даному випадку необхідно застосувати правові висновки щодо змісту відповідних норм матеріального права про початок перебігу позовної давності, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 15.01.2021 у справі № 494/366/19, в якій касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що за таких обставин перебіг позовної давності за кредитним договором має обраховуватися з моменту, коли банк міг та повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредиту з моменту останнього платежу по кредиту.

Колегія суддів відхиляє вказану заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності та правових висновків, які були висловлені у згаданій постанові КЦС ВС від 15.01.2021 у справі № 494/366/19.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

Судом у даній справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції було правильно встановлено, що згадані Умови та Правила і Тарифи не були підписані відповідачем, внаслідок цього вони відповідно до правових висновків, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 не є частиною кредитного договору б/н від 16.06.2015 року, укладеного між сторонами.

Анкета-заява позичальника від 16.06.2015 не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту (а.с. 9).

Колегія суддів також зважає на те, що останній платіж ОСОБА_1 по кредиту , був здійснений згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідач не спростував, 02.04.2016 року, з позовом банк звернувся 01 лютого 2018 року, тобто в межах трирічної позовної давності. Відповідач не надав до суду відповідних письмових доказів про іншу дату останнього платежу відповідача по кредиту. Апелянт з цього приводу не надав до суду належних і допустимих доказів, тому колегія суддів за нерелевантністю обставин цієї справи не вбачає підстав для застосування правових висновків, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від яких не відступив КЦС ВС у згадані постанові від 15.01.2021 року у справі № 494/366/19.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, як у даній справі, - кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Наведене свідчить, згідно до вказаної норми ч. 2 ст. 530 ЦК України у даному випадку строк позовної давності не почав спливати, оскільки позивач зразу звернувся з вимогою до відповідача про повернення кредиту до суду.

З огляду на те, що відповідач не виконав свій обов`язок повернути основу суму боргу (тіло кредиту), а угода про розмір процентів, пені та штрафів, які нарахував позивач в односторонньому порядку, у даному випадку належним чином не була укладена, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає згідно неспростованого розрахунку позивача витрачені відповідачем кредитні кошти в сумі 13965,58 грн, як правильно вирішив суд першої інстанції і ці висновки суду доводами скарги не спростовані. В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити, за його недоведеністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на зазначене вище не звернув уваги та дійшов до помилкового висновку про стягнення заборгованості у розмірі 61576,85 - 13965,58 = 47611,27 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Лисенко Д.М. підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом, пені , комісії та штрафів на суму 47611,27 грн - скасуванню, з ухваленням у цій частині відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України нового рішення про відмову в позові.

На підставі ст.141 ЦПК України судова колегія розподіляє судові витрати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лисенка Андрія Олександровича задовольнити частково.

Рішення представника ОСОБА_1 адвоката Лисенка Андрія Олександровича на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 квітня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафів.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафів у розмірі 2772,51 заборгованості за процентами, 41430,34-заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина) 2908,42 грн штраф (процентна складова), а всього на 47611,27 грн. - відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13965грн 58 коп. - рішення залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1680 грн 68 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.