Номер провадження 2/754/294/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Балаклицького В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши Анжели Олександрівни, ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та скасування рішення, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу належала ј частка права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з договором іпотеки квартири приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. дану квартиру було передано в іпотеку ОСОБА_4 . Позивачу стало відомо, що 30.09.2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Горша А.О. було внесено відомості про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31662679 від 30.09.2016 року та зазначено власником квартири ОСОБА_4 . Відповідно до інформаційної довідки від 24.02.2017 року № 81211841 підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки квартири, а підставою внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31662679 від 30.09.2016 року. Позивач зазначає, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. своїм рішенням № 16681256 від 30.09.2016 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на квартиру іпотекодержателю з порушенням вимог Закону, а тому дане рішення є протиправним і підлягає скасуванню. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31662679 від 30.09.2016 року (17:26:50), індексний номер: 31662679; визнати протиправними дії Державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31662679 від 30.09.2016 року (17:26:50) та скасувати запис про право власності № 31662679; стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О., третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними та скасування рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2018 року цивільну справу №754/14503/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном - об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/11784/17 за позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О., третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, скасування рішення, присвоївни справі загальний номер 754/14503/16 (провадження № 2-762/18).

08.08.2018 року відповідач приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. подала до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що 16.11.2010 року було укладено Договір позики грошей, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 629 200 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва на день укладення Договору складаю 78 650 доларів США. У забезпечення виконання Договору позики було укладено Договір Іпотеки від 16.11.2010 року, за яким Іпотекодавці ( ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) передали в Іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . За Договором Іпотеки Іпотекодержателем є ОСОБА_4 . Внаслідок невиконання Боржником та Іпотекодавцями своїх обов`язків за Договорами до неї звернулась ОСОБА_9 для реєстрації права власності на Предмет іпотеки. Відповідно до п. 57 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року №1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень", для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Як було зазначено у п.5.4.1 Договору іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечені Іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на Предмет Іпотеки. На підставі статті 37 Закону України "Про іпотеку" та застереження передбаченого Договором Іпотеки, мені, для реєстраціі переходу права власності на Предмет іпотеки були надані наступні документи: Договір позики грошей, посвідчений 16.11.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим №2787; Договір іпотеки грошей, посвідчений 16.11.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим №2788; Свідоцтво про право власності на житло, видане 27.08.1998 року Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради; Витяг про державну реєстрацію прав № 27955471, виданий 10.11.2010 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна; Свідоцтво від 10 серпня 2016 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Е.М., за реєстровим № 1370, згідно якого нотаріус посвідчила, що нею 14.05.2015 року заяву ОСОБА_4 , було передано ОСОБА_8 , що у випадку несплати заборгованості за Договором позики грошей, Іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в Іпотеку майно. Заява була передана шляхом направлення поштового лист зі зворотним повідомленням 15.05.2015 року, який було повернуто поштою 18.06.2015 року, у зв`язку з закінченням терміну зберігання; Свідоцтво від 10.08.2016 року видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим № 1369, згідно якого нотаріус посвідчила, що нею 14.05.2015 року заяву ОСОБА_4 , було передано ОСОБА_7 , що у випадку несплати заборгованості за Договором позики грошей, Іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в Іпотеку майно. Заява була передана шляхом направлення поштового листа зі зворотним повідомленням 15.05.2015 року, який було повернуто поштою 18.06.2015 року, у зв`язку з закінчення терміну зберігання; Свідоцтво від 10.08.2016 року видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим №1371, згідно якого нотаріус посвідчила, що нею 14.05.2015 року заяву ОСОБА_4 , було передано ОСОБА_3 , що у випадку несплати заборгованості за Договором позики грошей, Іпотекодержателем буде звернено стягнення на передене в Іпотеку майно. Заява була передана шляхом направлення поштового листа зі зворотним повідомленням 15.05.2015 року, який було повернуто поштою 18.06.2015 року у зв`язку з закінчення терміну зберігання; заяву (вимогу) про необхідність повернення суми заборгованості, передану 19.08.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О., за реєстровим №308, в якій ОСОБА_4 , повідомляє ОСОБА_6 , що у випадку несплати заборгованості за Договором позики грошей, Іпотекодержателем буде звернено стягнення на передене в Іпотеку майно. Заява була передана шляхом направлення поштового листа зі зворотним повідомленням 19.08.2016 року, який було повернуто поштою 26.09.2016 року у зв`язку з закінчення терміну зберігання. Зазначені документи містили відомості про сплив 30 денного строку належного повідомлення Іпотекодавців, оскільки згідно п.9 Договору позики Позичальник згоден з тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатись на його на адресу його мешкання, вказану в цьому договорі. Така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. В той же час, Договір іпотеки містив вимогу про лише про обов`язковість направлення відповідних вимог та попередження про їх задоволення за рахунок предмета Іпотеки. Нотаріусу для реєстрації права власності на кв. АДРЕСА_1 , було надано всі необхідні документи передбачені Договором та Законом, які підтверджували наявність факту виконання умов правочину для реєстрації права власності. Виходячи з цього, доводи позивача про недотримання порядку реєстрації права власності не відповідають дійсності. Посилання позивача про надання позики в іноземній валюті є хибними. Згідно п.1 Договору позики ОСОБА_4 , передала ОСОБА_3 629 200 грн. В той же час ст. 524 ЦК України передбачає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що і було зроблено сторонами. Зважаючи на те, що в Договорі відображено лише еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, надання позики фізичною особою на безпроцентній основі, а тому Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не розповсюджується на зазначені правовідносини і тому не чинили перепон у задоволені вимог ОСОБА_4 . На підставі викладеного відповідачка просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О., третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними та скасування рішення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року скасовано. Ухвалено по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О., третя особа: ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними та скасування рішення, направлено для продовження розгляду до того ж суду.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2019 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів.

Постановою Верховного суду від 27.01.2021 року Постанову Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року скасовано. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року залишено в силі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2021 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.04.2021 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4 .

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 07.10.2021 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2021 року залишено без змін.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши А.О. - Балаклицький В.В. - в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 30.09.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено право власності позивачки ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 172, т. 1).

Підставою для реєстрації права власності позивачки ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 стало невиконання боржником ОСОБА_3 своїх обов`язків за договором позики грошей.

Так, судом встановлено, що 16.11.2010 року між позивачем та відповідачем у даній справі було укладено договір позики грошей, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 629 200 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва на день укладення Договору складало 78650 доларів США. У забезпечення виконання Договору позики було укладено Договір Іпотеки від 16.11.2010 року, за яким іпотекодавці ( ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . За договором Іпотеки квартири від 16.11.2010 року Іпотекодержателем є ОСОБА_4 .

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

Пунктом 5.2. Договору іпотеки було передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов договору Іпотеки Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В такій вимозі про усунення порушення зазначається стислий зміст порушених зобов`язань/умов, вимога про виконання порушених зобов`язань/умов у не менш ніж 30 денний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у раз невиконання Вимоги про усунення порушення. Якщо протягом встановленного строку Вимога про усунення порушення залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягення на Предмет іпотеки.

Як було зазначено у п.5.3 Договору іпотеки, у разі невиконання Боржником та Іпотекодавцями зобов`язань за Договором позики та/або за Договором іпотеки, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України "Про іпотеку" та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки) з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на Іпотекоцавців та/або за рішенням суду.

Пунктом 5.4. Договору іпотеки було встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання та зазначено, що сторони цим встановлюють та вирішують, що звернення стягнення на Предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі Договору іпотеки. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в Договорі іпотеки, та не потребує укладення Сторонами окремого договору чи будь-якого іншого додаткового підтвердження чи погодження. Визначений згідно положень цього пункту спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджає Іпогекодержателю застосувати інші встановлені чинним законодавством чи Договором іпотеки способи звернення стягнення на Предмет Іпотеки.

Як було зазначено у п.5.4.1 Договору іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечені Іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на Предмет Іпотеки.

З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку. встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі по тексту - Порядок № 868), чинним на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до положень статті 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частина 1 ст. 9 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 9 ст. 15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Постановою Верховного Суду від 27.01.2021 року відповідно до свідоцтв від 10.08.2016 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровими № № 1369, 1370, 1371, відповідно до яких нотаріус посвідчила, що нею 14.05.2015 року та 19.08.2016 року на адресу іпотекодавців направлені заяви-вимоги, в яких ОСОБА_4 повідомляла ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики грошей, іпотекодержателем буде звернено стягнення на іпотеку майно.

Ці заяви передані шляхом направлення поштових відправлень зі зворотними повідомленнями 15.05.2015 року та 19.08.2016 року, які було повернуто 18.06.2015 року та 26.09.2016 року відповідно у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Зазначені документи містили відомості про сплив 30 денного строку належного повідомлення іпотекодавців, оскільки згідно пункту 9 договору позики позичальник згоден з тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатися на адресу його мешкання, вказану в цьому договорі, така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою.

Згідно довідки форми № 3 від 16 листопада 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Під час постановлення судом вказаного рішення всі обставини щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачкою перевірялися судом, були предметом дослідження як у суді першої інстанції, в апеляційному суді та у Верховному суді.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд вважає, що встановлені у судовому рішенні обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

З огляду на наведене відсутні підстави для визнання протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31662679 від 30.09.2016 року (17:26:50), індексний номер: 31662679 та визнання протиправними дій Державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31662679 від 30.09.2016 року (17:26:50) та скасування запису про право власності № 31662679.

Що стосується тверджень позивача про порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то слід зазначити наступне.

07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Суд критично оцінює доводи позивачів в цій частині, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.

Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Крім того, згідно з пунктом 4 вказаного Закону та протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Судом при постановленні рішення також враховується і правовий висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 02.10.2019 року у справі № 201/7030/17, відповідно до якого чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

З наведеного вбачається, що позасудовий порядок є добровільним способом врегулювання, а не примусовим, а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014року № 1304-VII вказує саме про примусові порядки.

Аналогічні за змістом висновки викладені і у Постановах Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі № 372/977/16, від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц; від 21.11.2018 року у справі № 640/17931/16.

Отже положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Саме такий правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №464/8589/15-ц.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі аналізу наведених положень закону у взаємозв`язку з дослідженими судом обставинами та матеріалами справи суд дійшов висновку, що позивачі як іпотекодавці надали згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені умовами дослідженого в судовому засіданні іпотечного договору.

Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

Тобто, підписавши Договір іпотеки, сторони обумовили всі його умови, в тому числі узгодили порядок позасудового врегулювання спору.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

При розгляді справи було встановлено, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки квартири у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був.

Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідачки ОСОБА_4 , в тому числі у порядку, визначеному постановою Кабінету міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" від 25.12.2015 року № 1127, тобто державний реєстратор, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України.

Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивача щодо підстав для скасування державної реєстрації.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Також судом приймається до уваги висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 17.07.2019 року у справі № 466/2820/16-ц, відповідно до якого зазначено, що згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Суд не вбачає підстав для відступу від вищевказаних правових висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 16, 321, 392 ЦК України, Законом України "Про іпотеку" -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горши Анжели Олександрівни, ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_3 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горши Анжела Олександрівна, адреса: м. Харків, вул. Деревянка, 1, літ. А-5.

Відповідачка - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 28 грудня 2021 року.

Суддя О.В.Лісовська