Справа № 587/1629/21
21 грудня 2021 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Домненко Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садівничого матеріалу» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
Позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що з 02 березня 2020 року на підставі наказу № 4 «к/тр» від 28.02.2020 року вона була прийнята на роботу до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на посаду діловода. Наказом № 13-к/тр від 13 жовтня 2020 року вона була звільнена з посади провідного діловода Сумської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» 15 жовтня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 02.03.2020 року по 15.10.2020 року в розмірі 19 календарних днів. В день звільнення вона перебувала на робочому місці, але їй не була виплачена заробітна плата ( яка була виплачена вже після звернення до суду), тому просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 793, 25 грн. та судові витрати.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснивши, що на даний час заборгованість по заробітній платі повністю погашена і в цій частині позов вирішений. Просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 793, 25 грн. та судові витрати.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вважала за можливе стягнути на користь позивачки 15 736 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що дорівнює двом місячним окладам позивачки, відмовивши в іншій частині за безпідставністю позовних вимог.
Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 02 березня 2020 року на підставі наказу № 4 «к/тр» від 28.02.2020 року вона була прийнята на роботу до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на посаду діловода.
Наказом № 13-к/тр від 13 жовтня 2020 року вона була звільнена з посади провідного діловода Сумської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» 15 жовтня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 02.03.2020 року по 15.10.2020 року в розмірі 19 календарних днів.
В день звільнення вона перебувала на робочому місці, але їй не була виплачена заробітна плата.
Згідно платіжного доручення № 7280811 від 16.09.2021 р. відповідачем була перерахована сума у розмірі 27 952,22 гривні на рахунок ОСОБА_1 у відділенні АТ «Ощадбанку», призначення платежу зарахування ЗП за 07.-10.2020 ( 37884028, ДП «ЦСЕНСМ), по дог.доруч. № 139-1/2021-ДД ( ар.с.56). Як пояснила в судовому засіданні представник позивачки, 27 952,22 гривні середнього заробітку при звільненні були позивачкою отримані в повному обсязі і в цій частині вона претензій до відповідача не має.
Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати при звільненні була залишена без розгляду у зв`язку з подачею про це заяви представником позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
І норма закону, і позиція Верховного Суду України зобов`язує власника виплачувати середній заробіток за час затримки лише у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум.
Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення, або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
З огляду на наведені мотиви щодо компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Також, судом безспірно встановлено - та не заперечується сторонами, - що відповідач порушив строки виплати нарахованого, але не виплаченого заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, отже, є підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення( постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
З огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд враховує, що ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного діловода Сумської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» 15 жовтня 2020 року( ар.с.10-12), а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернулася лише 18 серпня 2021 року, тобто після спливу більш ніж 10 місяців після звільнення.
На підставі викладеного, з огляду на очевидну неспівмірність суми заборгованості по зарплаті при звільненні (27 952,22 гривні) і заявлених вимог про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку (85 793, 25 грн.), приймаючи до уваги, що заборгованість по зарплаті при звільненні на даний час повністю погашена відповідачем, враховуючи, що позивачка протягом тривалого часу ( понад 10 місяців) не зверталася до роботодавця з питання виплати належних сум, суд, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати, беручи до відома компенсаційний характер зазначених виплат, дотримуючись розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнути з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_1 15 736 гривень, що дорівнює сумі двох середньомісячних окладів позивача на момент звільнення, відмовивши в іншій частині позову за його необґрунтованістю.
При цьому суд враховує те, що відповідачем у встановленому законодавством порядку не було доведено перед судом відсутність своєї вини у невчасному проведенні розрахунку з позивачем.
Зважаючи на викладене, суд, приймаючи до уваги, що фактичний розрахунок з позивачем проведено лише 16.09.2021 року, вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час проведення розрахунку, але в меншому розмірі.
Оскільки відповідачем вчасно не була виплачена належна позивачеві заробітна плата при звільненні, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають частковому задоволенню в розмірі 15 736 гривень, що дорівнює сумі 2 місячних окладів позивачки.
З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15 736 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2020 року по 16.09.2021р., відмовивши в іншій частині позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 908 грн. та повернути позивачу сплачений нею судовий збір у сумі 908 гривень.
На підставі викладеного, ст. ст. 116, 117 КЗпП України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 197-198, 200, 206, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
В іншій частині вимог відмовити за їх безпідставністю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко