УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року

м. Київ

справа №490/5708/20

провадження № 61-113ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою до про видачу обмежувального припису

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявником не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно неї та їх спільних дітей, настання наслідків вчинення такого насильства, що свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву задоволено.

1. видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 шляхом покладення на нього на строк шість місяців такі обов`язки: заборонити ОСОБА_1 наближатись на відстань меншу ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 ;

2. заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення заяви, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності фактів неодноразового вчинення заінтересованою особою фактів домашнього насильства, фактів його протиправної поведінки, в зв`язку з чим визнав, що тимчасове втручання у його право власника майна (спірної квартири, в якій проживає заявник з дітьми) є виправданим та пропорційним заходом.

31 грудня 2021 року ОСОБА_2 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати в частині видачі обмежувального припису та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для надання належним чином оформленої касаційної скарги з зазначенням підстав касаційного оскарження.

У лютому 2021 року до суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 .

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Так в уточненій скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин нерелевантний правовий висновок Верховного Суду. Натомість, зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та частини другої статті 250-6 ЦПК України, оскільки не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18.

Спірні правовідносини склалися з приводу звернення заявника до суду з проханням про вжиття заходів запобігання та протидії домашньому насильству.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неодноразово була піддана домашньому насильству з-боку ОСОБА_1 . Такі обставини встановлені судом, зокрема, на підставі постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування» (за змістом якої ОСОБА_1 частково визнав свою вину), інших судових рішень, неодноразових звернень заявника до правоохоронних органів, а також з`ясування того, що відносини між заявником і кривдником на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не покращились, ОСОБА_2 не надає належної оцінки агресивності своїх дій.

Враховуючи викладене, зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вмотивовано виходив з того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії відносно заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій відносно неї, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово була піддана домашньому насильству, такі факти були встановлені судами у встановленому законом порядку, а ОСОБА_1 не було надано жодних доказів на спростування таких обставин.

Також суд апеляційної інстанції надав оцінку тому, що факт неодноразового звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з підстав вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства свідчить про тривалий та невирішений конфлікт між ними, а відносини між учасниками справи на час розгляду справи не покращилися.

Зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки ОСОБА_1 , апеляційний суд вмотивовано виходив із того, що застосування домашнього насильства носить систематичний характер, заінтересована особа не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій та не бажає змінювати свою поведінку, а тому доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій по відношенню до неї, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №520/13677/19, від 26 лютого 2020 року у справі №154/1692/19.

Касаційна скарга не містить посилань на спростування висновків суду апеляційної інстанції. Доводи скаржника з приводу застосування судом апеляційної інстанції нерелевантного правового висновку Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції застосовував цей правовий висновок виключно для роз`яснення загального визначення поняття обмежувального припису та його призначення в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18 також є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у справі №756/2072/18, а саме наявність доказів вчинення домашнього насильства, зафіксованих у постановах суду у справах про адміністративні правопорушення, не є аналогічними до спірних правовідносин.

Вирішення цього спору пов`язане з безпосередньою оцінкою судом апеляційної інстанції доказів у справі та встановлених на основі них обставин справи, а не неправильним застосуванням норми права, як зазначає скаржник.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено зокрема статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 373/2054/16-ц)

Враховуючи вищевикладене, відмінність результату розгляду справи, на яку посилається ОСОБА_1 , від результату розгляду заяви ОСОБА_2 у цій справі не є безумовною підставою для касаційного перегляду оскаржуваної постанови, оскільки зводиться до переоцінки доказів у справі.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою. Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_1 .

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук