П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2021 року місто Київ

справа № 362/1637/20

провадження №22-ц/824/13017/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Київська обласна прокуратура

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Київської обласної прокуратури

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Белоконної І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 27 вересня 2004 року заступником прокурора Обухівського району Київської області щодо позивача було порушено кримінальну справу. Через 14 років, 11 місяців та 30 днів від дати порушення кримінальної справи щодо ліквідатора ВАТ «Григорівський цукровий завод» ОСОБА_1 за обвинуваченням у злочині, пов`язаному з продажем майна ВАТ «Григоривський цукровий завод» в ліквідаційній процедурі, завершено та поставлено остаточну крапку в кримінальній справі, порушеній всупереч вимогам кримінально-процесуального закону. Під час розслідування кримінальної справи правоохоронними органами та судом вживалися процесуальні дії, які обмежували права позивача. Йому було незаконно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обрано запобіжні заходи, проведено численні обшуки та виїмки документів на роботі, за місцем проживання та Господарському суді Київської області, незаконно накладено арешт на майно, незаконно відсторонено від роботи арбітражного керуючого у справі про банкрутство.

Через тривале перебування під слідством і судом позивачу було завдано тривалих тяжких моральних страждань, були порушені нормальні життєві зв`язки, ускладнились сімейні стосунки та відносини з партнерами та друзями.

З урахуванням психічного впливу, пред`явленням обвинувачення, позбавленням можливостей в повній мірі реалізації звичок і бажань, що призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих та ефективних способів захисту порушених прав, погіршення стану здоров`я, зниження професійної репутації та інших негативних наслідків морального характеру, йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 3240000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в сумі 1044000 грн. У частині інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши суму відшкодування до 3240000 грн. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права. А саме, при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди суд не взяв до уваги наведені в позовній заяві конкретні обставини, що потягли негативні зміни його приватного життя та професійної діяльності, які внаслідок тривалого впливу з боку державних органів вже неможливо відновити, а також не обґрунтував належним чином свого рішення про необхідність часткового задоволення його позову. Суд невірно визначив тривалість перебування позивача під слідством та судом, початком періоду, який має бути врахований при визначенні моральної шкоди, є 27 вересня 2004 року дата порушення кримінальної справи.

В свою чергу Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 1044000 грн., оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінальної справи, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у ході досудового розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_1 незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, які б суттєво обмежували права позивача, не здійснювалося. Крім того, посилається на те, судом першої інстанції невірно визначений період, за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода, у разі її доведення, з урахуванням поетапного розгляду кримінальної справи за двома інкримінованими йому обвинуваченнями слід обраховувати з 26 жовтня 2004 року ( дати постанови про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого а пред`явлення йому обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України) і до 11 липня 2018 року (дата постановлення виправдувального вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року) і такий складає 167 місяців та 17 днів.

Учасники справи відзиву щодо вимог і змісту апеляційних скарг до суду не направили.

В судове засідання представник третьої особи Державної казначейської служби України не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення повідомлення на адресу електронної пошти, причину своєї неявки представник третьої особи не повідомив, у зв`язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити, а апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Прокурор Київської обласної прокуратури Галась О.М. апеляційну скаргу прокуратури просила задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 27 вересня 2004 року заступником прокурора Обухівського району Київської області Манелюком І.М. щодо ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу № 66-732.

Органом досудового слідства (прокуратура Обухівського району Київської області) позивач обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, в тому, що, як арбітражний керуючий ВАТ «Григорівський цукровий завод» всупереч ст. 29 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», перевищуючи свої службові повноваження, без згоди комітету кредиторів вказаного товариства 09 липня 2004 року перерахував суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2 35 000,00 грн., а 20 липня 2004 року - приватному підприємству «Апстрім-Експерт» 20 000,00 грн за оцінку майна ВАТ «Григорівський цукровий завод».

26 жовтня 2004 року слідчим прокуратури Обухівського району Київської області Сотченко М.М. щодо ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

31 грудня 2004 року у цій кримінальній справі прокурором Київської області Стеценком В.А. винесено постанову про порушення кримінальної справи щодо адвоката ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, і про об`єднання цієї справи з кримінальною справою № 66-732.

13 червня 2005 року прокурором Київської області Стеценком В.А. у кримінальній справі № 66-732 винесено постанову про порушення кримінальної справи щодо адвоката ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Згідно з вказаною постановою арбітражний керуючий ВАТ «Григорівський цукровий завод» ОСОБА_1, використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, на підставі звіту суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визначення вартості промислового обладнання банкрута, реалізував його за 55 000,00 грн. як металобрухт Приватному підприємству фірмі «Бізнес-Інвест» за ціною 220,00 грн. за тонну (у тому числі ПДВ), у той час як ОСОБА_3 була визначена ціна металобрухту у розмірі 220,00 грн. за тонну без урахування ПДВ.

16 червня 2005 року слідчим прокуратури Обухівського району Калужинським A.B. кримінальну справу щодо ОСОБА_1 в частині пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України було закрито з формулюванням: «керуючись ст. 130, 141 КПК України». У постанові про закриття справи в частині пред`явленого обвинувачення відсутні посилання на підстави закриття справи, встановлені ст. 213 КПК України в редакції 1960 року.

20 липня 2005 року слідчим прокуратури Обухівського району Калужинським A.B. винесено постанову про перекваліфікацію діяння обвинуваченого. Згідно з вказаною постановою слідчий, керуючись ст. 94, 97, 98, 111, 112, 113 та 130 КПК України (1960 року) постановив перекваліфікувати діяння обвинуваченого ОСОБА_1 із зловживання службовим становищем, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України на зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, тобто на злочин, передбачений ч. 2 ст. 364 КК України.

20 липня 2005 року слідчим прокуратури Обухівського району Калужинським A.B. пред`явлено обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, 22 липня 2005 року обвинуваченому ОСОБА_1 оголошено про закінчення досудового слідства. 15 серпня 2005 року ОСОБА_1 підписав протокол пред`явлення йому матеріалів кримінальної справи.

21 липня 2005 року слідчим прокуратури Обухівського району Калужинським A.B. накладено арешт на належний позивачу автомобіль «Фольксваген Пассат», 2003 року випуску, державні номерні знаки НОМЕР_1 .

26 липня 2007 року виконуючим обов`язки прокурора Обухівського району Київської області Манелюком І.М. порушено кримінальну справу щодо посадових осіб ВАТ «Григорівський цукровий завод», зокрема щодо позивача.

30 липня 2008 року прокурором Київської області Гардецьким О.С. щодо позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Органом досудового слідства (прокуратура Обухівського району Київської області) ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, а саме в тому, що як арбітражний керуючий, ліквідатор ВАТ «Григорівський цукровий завод», будучи службовою особою, перевищив службові повноваження ліквідатора при відчуженні об`єкту незавершеного будівництва - 12-ти квартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 , який перебував у державній власності та знаходився на балансі ВАТ «Григорівський цукровий завод».

08 серпня 2008 року постановою старшого слідчого прокуратури Обухівського району Київської області Бозовуляк М.І. позивачу вручено постанову про притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

15 січня 2009 року державний обвинувач, старший помічник прокурора Обухівського району Київської області Паєнко С.В. оголосив в судовому засіданні постанову про зміну обвинувачення в суді, за змістом якої ОСОБА_1 , ліквідатор ВАТ «Григорівський цукровий завод» «своїми умисними діями, що виразились у використанні службового становища всупереч інтересам служби в інтересах третіх осіб, що спричинило тяжкі наслідки, вчинив зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 364 КК України. Враховуючи викладене, керуючись ст. 277 КПК України: змінити пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення, пред`явити ОСОБА_1 обвинувачення у тому, що своїми необережними діями, що виразились в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, ОСОБА_1 вчинив службову недбалість, що спричинило тяжкі наслідки, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України».

24 лютого 2009 року Обухівським районним судом Київської області позивача ОСОБА_1 було засуджено за ч. 2 ст. 367 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю арбітражного керуючого строком на 2 роки, без сплати штрафу. На підставі ст. 75 КК України позивача звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік 6 місяців і покладено обов`язки, передбачені п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2009 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2009 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

26 листопада 2010 року Обухівським районним судом Київської області позивача було визнано винним та засуджено за ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 365 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на 3 роки; за ч. 2 ст. 367 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на 2 роки без сплати штрафу.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів позивачу призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно - господарських обов`язків, на 3 роки без сплати штрафу. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено підписку про невиїзд.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2011 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2010 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

25 квітня 2012 року Обухівським районним судом Київської області позивача виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2. ст. 367 КК України, за відсутністю події злочину та визнано винуватим і засуджено за ч. 3. ст. 365 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України позивача звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки і покладено обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2012 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року в частині виправдання ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України на підставі п. 1 ст. 6 КПК України - змінено. Постановлено вважати ОСОБА_1 виправданим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України - за відсутності складу злочину.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року щодо ОСОБА_1 - скасовано в частині визнання засудженого винним за ч. 3. ст. 365 КК України, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2013 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2012 року щодо ОСОБА_1 в частині виправдання його за ч. 2. ст. 367 КК України залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Справу повернуто до Обухівського районного суду Київської області.

19 червня 2014 року у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про закриття кримінальної справи на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції». Клопотання вмотивоване тим, що в діянні ОСОБА_1 міститься склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, однак у зв`язку з декриміналізацією вказаної статті провадження у справі слід закрити, оскільки підстав для відмови від державного обвинувачення немає.

Також у вказаному судовому засіданні підсудним заявлено клопотання про колегіальний розгляд справи, та закриття справи у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінальної справи та задовольнив клопотання підсудного та його захисника про колегіальний розгляд справи.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2014 року постанову Обухівського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року в частині задоволення клопотання підсудного ОСОБА_1 та його захисника про колегіальний розгляд справи скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд.

02 жовтня 2014 року Обухівський районний суд Київської області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (1960 року) та ст. 5 КК України за відсутністю в діянні складу злочину у зв`язку з декриміналізацією діяння.

11 грудня 2014 року ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області постанову Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, але в іншому складі суду.

Відповідно до листа Апеляційного суду Київської області № 28813/08-14/14 від 24 грудня 2014 року підсудність кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, визначена Васильківському міськрайонному суду Київської області.

22 липня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області проголосив вирок, яким ОСОБА_1 в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 365 КК України визнано невинуватим і по суду виправдано.

17 листопада 2015 року ухвалою Апеляційного суду Київської області постанову Васильківського районного суду Київської області від 22 липня 2015 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

11 липня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, визнано невинуватим і виправдано.

Цим вироком запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 у виді підписки про невиїзд скасовано. Речові докази у кримінальній справі: системний блок та принтер, які передані на зберігання до речових доказів прокуратури Обухівського району Київської області, зобов`язано повернути ОСОБА_1 . Постанову слідчого прокуратури Обухівського району Київської області Бозовуляка М.І. від 11 серпня 2008 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 скасовано.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у зв`язку з відсутністю в діях складу злочину та виправдано, залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, яка набрала законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишено в силі.

Отже ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 26 жовтня 2004 року (дата обрання запобіжного заходу) до набрання сили ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, тобто 174 місяці.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, останньому було заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, суд взяв до уваги обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача, перебування останнього протягом тривалого часу під слідством і судом (174 місяці - з 26 жовтня 2004 року (дата обрання запобіжного заходу) до набрання вироком законної сили відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.. Крім того, суд врахував засади розумності та справедливості, визначив мінімальний розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, який й становить 1044000 грн. .

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94від 1 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно - розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду ( п.1 ч.1 ст.2 Закону).

Положення статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (ст.4 вказаного Закону).

Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не мегом одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене діє підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної поати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою. А суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосовувати й більший розмір відшкодування

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі спів мірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань ( фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн., встановленого законом станом на 2021 рік.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 4 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 67/14493/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палата Верховного Суду від 2 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 26 жовтня 2004 року. Проте, суд першої інстанції помилково зазначив, що початок перебігу строку, за який визначається моральна шкода, пов`язується з датою обрання запобіжного заходу..

Учасники справи не заперечували, що ОСОБА_1 обвинувачення було пред`явлено 26 жовтня 2004 року. Отже, правильним першим днем є 26 жовтня 2004 року - день пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури про те, що саме з моменту проголошення Васильківським міськрайонним судом Київської області ОСОБА_1 набув статусу виправданої особи, а тому період, за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода, у разі її доведення, складає 167 місяців та 17 днів ( з 26 жовтня 2004 року до 11 липня 2018 року), є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не ухваленням судом першої інстанції вироку, який був оскаржений в апеляційному порядку.

Оскільки вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 було виправдано у вчиненні інкримінованих йому злочинів, ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року був залишений без змін, то саме із вказаної дати ( з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що період перебування позивача під слідством і судом складає 174 місяці., з 26 жовтня 2004 року по 12 березня 2019 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення щодо визначення події, з якої обраховується заподіяння моральної шкоди, підлягає зміні в частині наведених мотивів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо визначення розміру моральної шкоди в мінімальному розмірі є безпідставним, а рішення суду першої інстанції в цій частині необґрунтованим, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1044000 грн. Підстав для застосування більшого розміру відшкодування немає.

Оскаржуване рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не суперечить висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, ухвалене з дотриманням принципу співмірності та справедливості з урахуванням конкретних обставин справи та тривалістю завдання моральної шкоди позивачу.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, а судом не враховано те, що у ході досудового розслідування кримінальної справи відносно позивача незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, які б суттєво обмежували права позивача, не здійснювалось, висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, зводяться до переоцінки доказів.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин ( ч.2 ст.2 ЦК України).

Відповідно до ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп.3 п.4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність значення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підставу, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині зазначення про стягнення коштів не з Державного бюджету України, а з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року змінити в частині визначення події, з якої обраховується заподіяння моральної шкоди, та порядку стягнення коштів.

Мотивувальну частину рішення Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року щодо визначення події, з якої обраховується період заподіяння моральної шкоди, викласти в редакції цієї постанови.

Викласти резолютивну частину рішення Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року у такій редакції: Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1044000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м.Києва від 6 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус