22 лютого 2021 року Київський районний суд м.Харкова
у складі головуючого судді Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,
представника позивача - адвоката Бражнікова Г.Г.,
третьої особи ОСОБА_1 ,
11.07.2020 позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 у своїй особі та в особі неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , у якому просила усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, визнавши ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 04.04.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Горільчаник І.М., вона є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Квартиру придбавала для себе, бо мешкає на території, яка непідконтрольна органам влади України. Однак сім`ї її сина не було де жити і з дозволу позивача в квартирі за вказаною адресою 27.05.2016 зареєструвалися та поселилися: син позивача ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та їх дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Невдовзі їх сім`я розпалася, в січні 2017 року невістка, забравши дитину, пішла з дому і з того часу в квартирі АДРЕСА_1 вони не проживають. Рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі №640/7848/19 шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний.
Позивач вказує, що вона ніколи не чинила відповідачу перепон у проживанні в квартирі, житлову площу вона залишила добровільно. Онука постійно проживає зі своєю матір`ю, ані позивач, ані батько дитини практично ОСОБА_4 не бачать.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 справа передана для розгляду судді Колесник С.А.
На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом 12.08.2020 направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та отримано відповідну довідку.
Ухвалою суду від 14.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.
02.02.2021 представником позивача подано заяву про відмову від позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.1, 2 ч.2 ст.49 ЦПК України).
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бражніков Г.Г. не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судових засідань повідомлялась в установленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей у судове засідання не з`явився, до суду 04.11.2020 подано клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с.25).
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Третя особа ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи.
Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Відповідно до ухвали суду від 22.02.2021, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлялась про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судових засідань повідомлялась в установленому законом порядку, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача.
Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Третя особа ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, дослідивши надані документи і матеріали, допитавши у якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в межах остаточних позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М., зареєстрований в реєстрі за №279 (а.с.8).
Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 16.07.2019, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 22.05.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 30.08.2013 у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №792.

При цьому, у рішенні вказано про те, що шлюбні відносини подружжя припинено, спільне господарство не ведеться.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Комісією у складі мешканців будинку за адресою АДРЕСА_1 складено Акт про не проживання та відсутність особистих речей, відповідно до якого мешканці здійснили огляд квартири АДРЕСА_1 за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_2 , за іцініативою останньої.

Зазначили, що 10.12.2016 у вказаній квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично не проживають, особистий речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виявлено, місць для спання та інших ознак, які б вказували на фактичне проживання вказаних осіб, також не виявлено (а.с.11).

За клопотанням представника позивача у судовому засіданні були допитані у якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Свідки також підтвердили, що ОСОБА_3 вже тривалий час не проживає за місцем реєстрації.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 відсутня за місцем реєстрації, не сплачуює за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, у зв`язку з чим позивач, як власник житла, має перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а ОСОБА_3 слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою, за адресою АДРЕСА_1 з наведених вище підстав.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 41, 129 Конституції України, ст.ст.. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст..150 ЖК України, ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 206, 223, 259, 263-265, 272-275, 279 ЦПК України, Законом України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження майном, шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2021.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: 61023, м.Харків,вул.Сумська, 78.

Повне судове рішення складено та підписано 26.02.2021.

Суддя Колесник С.А.