РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/2639/20

Провадження № 2/293/425/2021

29 грудня 2021 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Бруховського Є.Б.

секретаря судового засідання Давиденко Л.П.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт Черняхів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому вказала, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку на правах члена сім`ї зареєстрований її бувший чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 . ОСОБА_2 з лютого 2018 року та ОСОБА_3 з 2017 за зареєстрованим місцем проживання не проживають, житлом не користується, комунальні послуги не сплачують. В добровільному порядку вирішити спір не має можливості. З цих підстав, просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Вказала, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її право як власника розпоряджатися належним їй майном.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча були належно повідомлені про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, від них не надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, відзив на позов не подавали.

За таких обставин, суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє повністю із наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , позивач по справі, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4).

У житловому будинку разом з позивачем на правах члена сім`ї зареєстрований її бувший чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 . ОСОБА_2 з лютого 2018 року та ОСОБА_3 з 2017 року за зареєстрованим місцем проживання не проживають, житлом не користуються, участі в утриманні житлового будинку та оплаті комунальних послуг не приймають.

Вказані обставини відповідачами не спростовано та підтверджуються матеріалами справи.

Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та Житловий кодекс Української РСР; ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приписами ч.2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою ... про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, відповідачі залишаючись зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку в порушення ч.1 ст. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, - чинять перешкоди дійсному власнику, оскільки остання не може вільно розпоряджатися своїм майном, що створює для неї ряд незручностей.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Так, за змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За приписами ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі, хоча і зареєстровані в належному позивачу будинку, однак без поважної причини з лютого 2018 відповідач ОСОБА_2 та з 2017 відповідач ОСОБА_3 , за зареєстрованим місцем проживання не проживають, житлом не користуються, не здійснюють оплату комунальних послуг, та те, що у позивача виникли перешкоди у користуванні своїм майном, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13,14, 82, 141,280-284 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України,ст. 71, 72 , 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

До суду відповідачами може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем на рішення може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Головуючий суддя Євген БРУХОВСЬКИЙ