Справа № 507/738/20
Провадження № 2/507/21/2021
Номер рядка звіту 19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2021 р. смт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської област у складі:
головуючого судді Вужиловського О.В.
за участю секретаря судового засідання - Вододюка В.В.
представника позивача - адвоката Батченко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любашівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної Ради Любашівського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом,
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач ОСОБА_1 звернувся 14 липня 2020 року до суду з позовом до відповідача про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що його батько ОСОБА_2 в 1992 році звернувся до Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області із заявою про виділення йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Рішенням 10 сесії ХХІ скликання Гвоздавської сільської ради Любашівського району від 22 грудня 1992 року його заява була задоволена та йому виділено земельну ділянку площею 22.1 га на праві постійного користування для ведення фермерського господарства. На вказану земельну ділянку він отримав Державний акт на право постійного користування серії Б № 054693. В подальшому, його батько ОСОБА_2 створив фермерське господарство «Оксамит», головою якого він і являвся. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_2 помер. Він являється спадкоємцем першої черги за законом. За його заявою була відкрита спадкова справа після смерті батька і 12.08.2008 року йому видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_2 . Однак, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, так як згідно постанови нотаріуса право постійного користування земельною ділянкою не входить до складу спадщини. Тому просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 22.1 га, що розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка була виділена на праві постійного користування для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування серії Б № 054693, в порядку спадкування за законом.
В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали свої вимоги та просили їх задовольнити, надавши аналогічні пояснення.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, що підтверджується розписом представника в матеріалах справи.
Представники відповідача та відповідача надали відзиви на позовну заяву, згідно яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог, так як після створення фермерського господарства земельна ділянка переходить в користування вказаного господарства і не входить до складу спадщини після смерті засновника.
Процесуальні дії у справі.
16 липня 2020 року ухвалою судді Любашівського районного суду Одеської області Гнатюка В.О. провадження по даній справі було відкрито і постановлено провести розгляд справи за правила загального позовного провадження.
06 січня 2021 року дана справа прийнята до провадження суддею Любашівського районного суду Одеської області Вужиловським О.В. в зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3 та призначено підготовче судове засідання на 27.01.2021 року.
10 лютого 2021 року підготовче судове засідання по даній справі було закрито та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б № 054693 виданого Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області ОСОБА_2 надано в постійне користування земельну ділянку площею 22.10 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 10-11).
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб видно, що фермерське господарство «Оксамит» (код 31464936) було зареєстровано 26.12.2001 року. Одним із засновників та керівником даного господарства є ОСОБА_2 .08.2008 року припинено державну реєстрацію юридичної особи фермерського господарства «Оксамит» в зв`язку з реорганізацією. Правонаступником є Фермерське господарство «Росток» (а.с. ).
З протоколу № 1 загальних зборів членів ф/г «Оксамит» від 08 січня 2008 року видно, члени фермерського господарства «Оксамит» вирішили припинити діяльність фермерського господарства «Оксамит» шляхом при єднання до фермерського господарства «Росток», керівником якого є позивач по справі (а.с. 18)
Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).
Із свідоцтва про право на спадщину за законом видно, що ОСОБА_1 успадкував спадкове майно після смерті батька ОСОБА_2 (а.с. 12)
З постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії державного нотаріуса Малиновської районної державної нотаріальної контори у м.Одеса від 03 березня 2020 року видно, ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини за законом на право постійного користування землею, яке мав ОСОБА_2 . Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування землею йому відмовлено через те, що право на постійне користування земельною ділянкою не успадковується, тобто не включається до складу спадщини (а.с. 20-21)
Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів.
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ. Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства.
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки.
Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.
Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).
Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому, таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 червня 2020 року по справі № 179/1043/16-ц.
Як встановлено в судовому засіданні відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б № 054693 виданого Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області ОСОБА_2 отримав в постійне користування земельну ділянку площею 22.10 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 10-11).
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб видно, що ОСОБА_2 створив фермерське господарство «Оксамит» (код 31464936), яке було зареєстровано 26.12.2001 року.
Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).
27.08.2008 року припинено державну реєстрацію юридичної особи фермерського господарства «Оксамит» в зв`язку з реорганізацією. Правонаступником є Фермерське господарство «Росток» (а.с. ).
З наведеною слідує, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства «Оксамит» як юридичної особи за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, а саме ОСОБА_2 перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього.
Тому в задоволенні наведеного позову належить відмовити в повному обсязі.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що фермерське господарство «Оксамит» було реорганізовано в фермерське господарство «Росток», яке є правонаступником після ліквідації фермерського господарства «Оксамит». До правонаступника фермерського господарства «Росток» перейшли всі права та обов`язки фермерського господарства «Оксамит», в тому числі і право постійного користування землею, яка була видана ОСОБА_2 .
Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Взадоволенні позовних вимог відмовлено, а підстав для стягнення витрат з відповідача не має, а відповідач не заявляв про наявність будь-яких судових витрат, тому судові витрати необхідно залишити за сторонами.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про селянське фермерське господарство», ЗК УРСР (в ред. 1992 року), ст.ст. 1219 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 263-268 ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної Ради Любашівського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 22.1 га, що розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка була виділена на праві постійного користування для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування серії Б № 054693, в порядку спадкування за законом відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Любашівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Любашівського
районного суду
Одеської області: О.В. Вужиловський

Повний текст рішення виготовлено о 14 годині 05 березня 2021 року.