Ухвала

05 березня 2021 року

м. Київ

справа № 573/820/20

провадження № 61-3237ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Позов обґрунтовано тим, що від спільного шлюбу з відповідачем мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є ученицею третього класу Технікуму Закладу підвищення кваліфікації у м. Хелм Республіка Польща 2019/2020 навчального року за денною формою. Шлюб між ними розірвано, донька проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення нею 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання з 25 лютого 2020 року.

Заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 14 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку, починаючи стягнення з 13 травня 2020 року. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року скасовано заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання. Справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін, третьої особи, представника.

У вересні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн, але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову до суду на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти у розмірі 1 500,00 грн на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку, починаючи стягнення з 13 травня 2020 року. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустив до негайного виконання. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 252,24 грн судового збору.

Додатковим рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17 листопада 2020 року відмовив ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на правову допомогу в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання.

Постановою Сумського апеляційного суду від 28 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2020 року залишено без змін.

У січні 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у вищевказаній справі, в якій просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким зменшити розмір аліментів до 500,00 грн або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом спору у цій справі є вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника та становить значний суспільний інтерес, є необґрунтованими, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик