Справа № 667/4626/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.

за участю секретаря Романенко І.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна,

встановив:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Комсомольського районного суду м.Херсона, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що позивач з травня 2005 року став проживати з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в квартирі, яку сторони орендували за адресою: АДРЕСА_1 . У 2011 році відповідачем було отримано у дарунок житловий будинок АДРЕСА_2 , який знаходився у аварійному та зруйнованому стані. 22.02.2013 року позивач зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 . На початку 2012 року ОСОБА_4 поїхав до Росії з метою працевлаштування та отримання грошових коштів для збудування, реконструкції та обладнання вищезазначеного житлового будинку. В середині 2012 року позивач, отримавши грошові кошти, повернувся до м.Херсона, почав будувати та обладнувати зазначений житловий будинок. Потім знову періодично повертався до Росії з метою працевлаштування та отримання заробітку. З 2012 року по травень 2015 року ОСОБА_4 було збудовано та обладнано житловий будинок, який на теперішній час придбаний для проживання в ньому. Крім того, за час спільного проживання сторонами було придбано рухоме майно, а саме: газовий котел, придбаний у 2012 році, вартістю 7000 грн; ванна, придбана у 2014 році, вартістю 2500,00 грн; холодильник «LG», придбаний у 2008 році, вартістю 1500,00 грн; пральна машина «Самсунг», придбана у 2013 році, вартістю 2500,00 грн; ліжко, придбане у 2014 році, вартістю 6000,00 грн; шафа та стіл (набір), придбаний у 2014 році за ціною 4000,00 грн. З травня 2015 року відповідач по справі повідомила позивача, що розриває з ним стосунки та запропонувала вибиратися з житлового будинку, так як вважає себе єдиним власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач вважає, що зазначений житловий будинок набутий сторонами під час спільного проживання, належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, де частки кожного із них є рівними. У зв`язку з викладеним, позивач просить встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_4 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період часу з травня 2005 року по травень 2015 року; визнати житловий будинок АДРЕСА_2 , зареєстрований на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя; визнати з позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 ; розділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на наступне майно: пральну машинку «Самсунг», вартістю 2500,00 грн; ліжко, вартістю 6000,00 грн; шафа та стіл набір, вартістю 4000,00 грн; визнати за відповідачем право власності на наступне майно: газовий котел, вартістю 7000,00 грн, ванну, вартістю 2500,00 грн; холодильник «LG», вартістю 1500,00 грн.

Ухвалою Комсомольського районного суду м.Херсона від 02.07.2015 року відкрито провадження у справі.

07.09.2015 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заперечення на позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю, про поділ спільного майна. ОСОБА_2 вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. З вимогами, викладеними у позовній заяві, не згодна з наступних підстав. З 2005 року сторони почали проживати разом, не перебуваючи у шлюбі. Відповідач навчалася, працювала, фактично проживала за рахунок своїх заробітків та допомоги за рахунок своїх батьків. Відповідач працював на роботах з низьким рівнем заробітної плати, а з 2012 року не працював, перебиваючись тимчасовими заробітками. Крім того, відповідач систематично зловживав алкогольними напоями, витрачаючи зароблені кошти. Неодноразові лікувальні процедури щодо позбавлення зазначеної залежності давали лише тимчасовий ефект, тому розірвання відносин є фактично спільним рішенням сторін. Під час проживання разом спільного бюджету сторони не було, за рахунок коштів батьків відповідача їй особисто було придбано наступне майно: газовий котел у 10.10.2011 році. Вказала, що не згодна з зазначеною позивачем оцінкою майна. Позивач не надав жодних доказів навіть існування грошових коштів, які він начебто витрачав на будівельні роботи. Позивач не надає доказів понесених витрат грошових та трудових, їх джерел, переліку ремонтних робіт, вартість матеріалів. Всі ремонтні роботи були проведені коштом батьків відповідача, із залученням до самих робіт брата відповідача та найманих працівників. У зв`язку з викладеним, відповідач вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими.

07.09.2015 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ майна.

17.11.2015 року позивач ОСОБА_4 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_4 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період часу з травня 2005 року по травень 2015 року. Визнати за ОСОБА_4 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 , яка складається із вартості ремонтних робіт у домоволодінні АДРЕСА_2 . Розділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_4 право власності на наступне майно: пральну машину «Самсунг», вартістю 2500 грн.; ліжко, вартістю 6347,00 грн; телевізор «Samsung UE32» рідко кристалічний, вартістю 5398 грн. Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: газовий котел, вартістю 6000 грн; ванну, вартістю 1850 грн; холодильник «LG», вартістю 1500 грн; шафу та стіл набір, вартістю 4000 грн.

Ухвалою Комсомольського районного суду м.Херсона від 15.03.2016 року призначено судову будівельно-технічну експертизу.

У зв`язку з ліквідацією Суворовського, Дніпровського, Комсомольського районних судів м.Херсона та утворенням Херсонського міського суду Херсонської області відповідно до Указу Президента України від 19 січня 2016 року № 15/2016 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів», вказана справа передана 14.03.2017 року до Херсонського міського суду Херсонської області до провадження судді Гаврилова Д.В.

Ухвалою суду від 14.03.2021 року прийнято зазначену справу до провадження.

31.08.2017 року позивач ОСОБА_4 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_4 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період часу з травня 2005 року по травень 2015 року; визнати домоволодіння АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2 . Позбавити ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_2 . Розділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_4 право власності на наступне майно: пральну машину «Самсунг», вартістю 2500 грн.; ліжко, вартістю 6347,00 грн; телевізор «Samsung UE32» рідко кристалічний, вартістю 5398 грн. Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: газовий котел, вартістю 6000 грн; ванну, вартістю 1850 грн; холодильник «LG», вартістю 1500 грн; шафу та стіл набір, вартістю 4000 грн.

08.01.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надала до суду відзив, згідно якого просила у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити вцілому за необґрунтованістю. Представник відповідача вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Для визнання спірного майна спільною сумісною власністю позивача та відповідача необхідно існування декількох обставин, і які повинні бути доведені в судовому засіданні: наявність шлюбу; наявність особистого майна у одного з подружжя; збільшення вартості цього майна. Чинним законодавством визначено, що шлюбом є лише зареєстровані відносини, а відповідно до ч.2 ст.21 СК України, навіть встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Аналізуючи положення Сімейного кодексу України, іншого законодавства, Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" слід прийти до висновку, що визнання особистого майна чоловіка або жінки, які спільно проживали без реєстрації шлюбу об`єктом права спільної сумісної власності не передбачено чинним національним законодавством. Крім того, витрати, на які посилається позивач, і які було зроблено на поліпшення цього житлового будинку, і, як наслідок, збільшення його вартості, було понесено матір`ю відповідачки - ОСОБА_5 , яка за власні кошти придбала будівельні матеріали для ремонту будинку навесні 2012 року на суму 49615 грн і протягом весни-літа 2012 року нею, братом відповідачки ОСОБА_6 та власними силами було зроблено капітальний ремонт будинку.

08.02.2018 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_7 про залишення зустрічного позову без розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2018 року зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року зазначену справу прийнято до провадження та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 06.12.2018 року зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна залишено без розгляду за заявою ОСОБА_7 від 08.02.2018 року.

Ухвалою суду від 06.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 27.08.2021 року поновлено судовий розгляд для з`ясування обставин у справі.

Ухвалою суду від 23.09.2021 року залишено позов без руху та надано строк позивачу ОСОБА_4 для сплати судового збору у розмірі 6932,40 грн.

Ухвалою суду від 07.10.2021 року прийнято заяву про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна до провадження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що з травня 2005 року проживали з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, мали спільні права та обов`язки, спільне дозвілля. У 2011 році відповідач за договором дарування отримала у власність 16/100 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який потребував капітального ремонту, у зв`язку з цим позивач з 2012 по 2015 р. їздив на заробітки та зароблені кошти витрачав на придбання будівельних матеріалів та ремонт. 22.02.2013 року позивач зареєструвався та проживав у будинку відповідача. У зв`язку з проведеними ремонтними роботами вартість житлового будинку значно збільшилася. Ремонтні роботи у житловому будинку були здійснені з 2012 року по травень 2015 року, в цей же період придбано за спільні кошти інше майно. Доказами зазначених обставин є показання свідків, висновок експертизи. В останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що вона з 2005 року навчалася та працювала. З позивачем приятелювали, спільно проживали незначний час, проте, спільних обов`язків не було, спільного бюджету не мали, позивач її не утримував, відповідач фактично перебувала на утриманні своїх батьків. Частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 відповідач у грудні 2010 року за договором дарування отримала від знайомих матері. Ремонті роботи у зазначеному будинку проводилися за рахунок батьків відповідача, позивач ремонтні роботи не виконував та кошти на ремонт не надавав. Періодично відповідач з позивачем разом проводили спільно дозвілля, проте ці стосунки не були притаманні подружжю, оскільки спільного бюджету сторони не мали, спільного майна в інтересах сім`ї не набували. Після отримання права власності на частину житлового будинку позивач переїхав до нього та там проживав. Крім того, позивач товаришував з її братом, за проханням позивача для постановки на військовий облік її батьки прописували його в своєму житловому будинку. У 2013 році відповідач за проханням позивача прописувала його у спірному житловому будинку, з метою працевлаштування у м. Херсоні. На момент реєстрації місця проживання позивача у 2013 році усі будівельні роботи в житловому будинку були виконані.

Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 16.01.2001 року Великоолександрівським РВ УМВС України в Херсонській області, позивач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 22.02.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються Сімейним Кодексам України.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, через формулювання її ознак.

Згідно ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст.36 СК України).

Судом встановлено, що з 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали разом, винаймаючи квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , до грудня 2010 року, не перебуваючи у іншому шлюбі.

У частині першій статті 36 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для автоматичного виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 20 Постанови Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно п.23 Постанови Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14 ), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для визначення осіб як таких, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, та для вирішення між такими особами майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є доведення обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду висловлений у справі 640/24549/18 від 28 жовтня 2021 року.

З акту, який затверджений сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , вбачається, що останні підтверджують той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з травня місяця 2005 року по травень місяць 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2011 року по травень 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, суд критично ставиться до зазначеного акту, оскільки він затверджений сусідами, які проживали за адресою: АДРЕСА_3 , і не були сусідами сторін по справі, в той час коли сторони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, зазначені свідки не надавали пояснень в судовому засіданні щодо цих обставин, не зрозуміло на підставі чого ними зроблений висновок про проживання однією сім`єю.

Допитаний в судовому засіданні свідок зі сторони позивача ОСОБА_11 зазначила, що з 2005 року позивач знімав житло спільно з відповідачем. Потім ОСОБА_2 батьки подарували житло. Зі слів брата ОСОБА_4 , позивача по справі, знає, що останній їздив на заробітки, зароблені кошти потім витрачав на ремонт будинку, також зі слів брата знає, що в житловий будинок було придбано холодильник, ліжко, шафу і стіл, котел.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що у 2013 році зустрічався з ОСОБА_4 . У 2015 році свідок бачився з ОСОБА_4 в житловому будинку, останній займався ремонтом у житловому будинку. У 2008-2010 р. зустрічав ОСОБА_4 з ОСОБА_2 в м.Херсоні.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що зустрічала сторін по справі у місті, бачила їх разом на святах. У 2007 році позивач з відповідачем знімали квартиру, за рахунок кого не знає, щодо наявності спільного бюджету у них їй невідомо. Бачила, що брат ОСОБА_2 разом з позивачем проводив ремонтні роботи в одній з кімнат житлового будинку. Хто ніс витрати за ремонтні роботи свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_14 зазначив, що з позивачем та відповідачем зустрічався один раз на рік на свята. Один раз був у спірному житловому будинку, там велися ремонтні роботи. Зі слів ОСОБА_4 відомо, що на ремонтні роботи житлового будинку він витрачав зароблені на заробітках грошові кошти. Проте, свідку не відомо за рахунок чиїх коштів проводилися ремонтні роботи у будинку.

Свідок ОСОБА_15 повідомив, що знає сторін по справі, проживали разом з 2006 року знімаючи квартиру. Один раз був в спірному житловому будинку, там велися ремонтні роботи. Свідку не відомо за рахунок чиїх коштів проводилися ремонтні роботи у житловому будинку.

Суд вважає, що такі покази свідків не можуть бути прийняті до уваги судом на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю, зважаючи на те, що фактично вказані свідки мали зустрічі із сторонами лише під час свят, та ними не підтверджені в судовому засіданні факти ведення сторонами за справою спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат на придбання майна в сім`ї, наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Крім того, показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такі висновки Верховний Суд у складі Третьої судової палати Верховного Суду висловив у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.

Спільна присутність на святах не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. (Постанова Верховного Суду у складі Третьої судової палати від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15).

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 78,79 ЦПК України покази свідка є неналежними доказами на підтвердження фактів, що підлягають доказуванню за позовом про стягнення грошових коштів.

Допитані в судовому засідання свідки зі сторони відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 надали суду пояснення щодо дружніх стосунків сторін, періодичного проживання сторін разом, але не в якості сім`ї. Свідок ОСОБА_5 зазначила, що донька, відповідач по справі, у грудні 2010 року отримала у дар частину житлового будинку. За рахунок коштів свідка (матері відповідача) було придбано будівельні матеріали та в подальшому саме вона (свідок ОСОБА_5 ) сплачувала кошти за ремонтні роботи, в тому числі за рахунок коштів, отриманих у кредит для цього.

Належних та допустимих доказів проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, суду стороною позивача не надано.

Надані стороною позивача проїздні білети на потяг Херсон-Москва, фотознімки, трудова книжка, виписка по банківському рахунку позивача, не доводять та не є належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Такий правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17.

Враховуючи викладене, позовна вимога про встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з травня 2005 року по травень 2015 року задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування серія та номер ВРД 909878 від 30.12.2010 року належить 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 . Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0902 га та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житлового будинку літ. «Б», житлового будинку літ. «З» та господарських та допоміжних будівель та споруд сараю літ. «Б», туалету літ. «Д», літньої кухні літ. «Г», сараю літ. «В», туалету літ. «Є», гаражу літ. «И». Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 30.09.2011 року цивільна справа №2-1497/11, 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 , та належить ОСОБА_2 , виділена в натурі та складається з: приміщення у житловому будинку літ. А: 2-4 (житлова кімната), 2-5 (житлова кімната), ІІІ прибудова, ІІІ а (прибудова), ІІІ б (прибудова). Всього по літ. А площею 48,5, в тому числі житлова 30,1 кв.м. Також до цієї частини фактично належить прибудова «а6» (цегляний тамбур) з приміщенням IV площею 4,2 кв.м. Із надвірних будівель і споруд до 16/100 частини домоволодіння належать: Ѕ частина сараю розміром 2,65 м х 3,75 м літ.Б1, 1/9 частина хвіртки №1, 1/9 частина воріт №5, 1/9 частина заливної ями №3.

Вищенаведене підтверджує факт того, що спірний будинок належить ОСОБА_2 на праві особистої власності.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскільки факт сумісного проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу не встановлений, то підстави для визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за сторонами права власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.

Доводи сторони позивача про те, що ремонтні роботи у спірному будинку проводилися за кошти позивача та відповідача, суд до уваги не приймає як такі, що не підтверджені при розгляді справи обставинами, на які суд посилається при винесенні рішення.

Згідно висновку експерта №21/2016с року, складеного 28.02.2017 року судовим експертом Малим О.В., ринкова вартість 16/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , приналежна ОСОБА_2 на момент складання цього висновку становить 523513 грн. В житловому будинку та на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_2 фактично були проведені такі роботи: заміна покрівлі; утеплення стелі мінватою; підшивання стелі дошками, гіпрокартоном (в житлових приміщеннях) та вагонкою; переобладнано опалення приміщень; переобладнано систему газопостачання; переобладнано систему електропостачання; заміна п`яти вікон на металопластикові; штукатурка стін; обшивка стін та стелі гіпсокартоном; побудова нової каналізації; установка міжкімнатної двері; шпаклівка стін та стелі; поклейка шпалер в спальні; обкладання ванної кімнати та комори облицювальною плиткою; заливка підлоги у всьому житловому будинку та утеплення плитами ДСП в житлових кімнатах; переобладнано систему водопостачання; зведення водопровідного колодязя для обслуговування водопроводу у житловому будинку; побудування порогу до житлового будинку; облаштування мостіння біля будинку; облаштування навісу перед вхідними дверима до житлового будинку. Роботи по ремонту будівлі гаражу до розрахунку не прийнято, оскільки до 16/100 частини домоволодіння, приналежних ОСОБА_2 будівля гаражу не входить. За усним твердженням присутніх при огляді сторін по справі, ці роботи виконувалися в період часу з червня 2012 року по травень 2015 року. Вартість цих робіт (визначена розрахунком на дату скаладання висновку) складає 157505 грн. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2 за рахунок проведення ремонтних робіт та будівельних робіт змінилася на 139987 грн. Вартість будівельних робіт у загальній вартості всього домоволодіння становить 62/100 частин.

Зазначений висновок експертизи не підтверджує об`єм та час виконання робіт. Експертиза не встановлює коли ці поліпшення та на яку суму були виконані.

Доказів того, що позивач витрачав кошти на поліпшення спірного житлового будинку в інтересах сім`ї суду стороною позивача не надано.

Щодо посилань сторони позивача на ту обставину, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості із посиланням на вартість 1/2 частину будинку, вказану у договорі дарування від 30.12.2010 року, у її співставленні із вартістю цього майна, вказаній у висновку експерта №21/2016с року від 28.02.2017 року, суд зазначає, що самі по собі не є належними доказами істотного збільшення вартості майна внаслідок його трудових або грошових затрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у своїй постанові від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц зауважує, що істотність збільшення вартості майна має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

При цьому сам факт проживання осіб однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період, коли особисте майно одного з них чи його вартість істотно збільшилися, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Отже, істотне збільшення вартості будинку для визнання його за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за змістом положень ч.1 ст.62 СК України має відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (в даному випадку позивача ОСОБА_4 ), проте конкретних доказів особистої участі останнього у спорудженні спірного будинку, з зазначенням вартості цих робіт, будівельних матеріалів стороною позивача надано не було.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначений об`єкт нерухомості був набутий ОСОБА_4 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці (в розумінні вимог чинного законодавства), або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, а тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Позивач зазначає у позовній заяві перелік рухомого майна, а саме:пральна машина «Самсунг», вартістю 2500 грн.; ліжко, вартістю 6347,00 грн; телевізор «Samsung UE32» рідко кристалічний, вартістю 5398 грн.; газовий котел, вартістю 6000 грн; ванна, вартістю 1850 грн; холодильник «LG», вартістю 1500 грн; шафа та стіл набір, вартістю 4000 грн. та стверджує, що майно було придбано в період проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу. Відповідач заперечує цю обставину та зазначає, що холодильник та котел був придбаний її батьками, ліжко вона придбала у 2017 році після звернення позивача до суду з позовом, інше майно (ванна, шафа-стіл, пральна машинка) є її особистою власністю, придбане за її кошти. Жодних доказів, які б свідчили про придбання ОСОБА_4 чи ОСОБА_2 речей, які позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, які б підтверджували придбання побутових речей, техніки, їх вартість та родових ознак, до матеріалів справи не долучено. Відтак у суду відсутні прямі чи опосередковані докази, на підставі яких можливо було б встановити, що майно дійсно було придбано сторонами за рахунок спільного бюджету в інтересах сім`ї, при наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, а тому може бути об`єктом їх спільної сумісної власності та з`ясовувати джерело і час його придбання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13,76, 81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину домоволодіння, позбавлення ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину домоволодіння, поділ спільного майна подружжя, визнання за ОСОБА_4 права власності на пральну машинку «Самсунг», ліжко та телевізор «Samsung UE32» та визнання за ОСОБА_2 права власності на газовий котел, ванну, холодильник «LG», шафу, стіл-набір відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 21.12.2021 року.

Суддя: С.І. Майдан