Справа № 638/9164/21
Провадження № 2/638/4638/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Суркової М.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10 квітня 2014 року. До 10 квітня 2014 року ОСОБА_4 жодних коштів ОСОБА_3 повернуто не було. 11 квітня 2016 ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 706 032 грн. 75 коп. з ОСОБА_4 . У серпні 2016 року ОСОБА_3 випадково стало відомо, що ОСОБА_4 відчужила майно, що належало їй на праві приватної власності, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а також 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 своїй матері - ОСОБА_6 . Це підтверджується виписками з Державного реєстру нерухомого майна, наявними у матеріалах справи.

01 березня 2017 року Дзержинський районний суд міста Харкова виніс заочне рішення у даній справі, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 повністю задовольнив і зобов`язав ОСОБА_4 сплатити заборгованість у розмірі 706032 (сімсот шість тисяч тридцять дві) гривні 75 копійок та суму судового збору у розмірі 7010 (сім тисяч десять) гривень.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою Інною Григорівною задоволено.

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові з заявою про відкриття виконавчого провадження.

26 серпня 2020 року постановою Старшого державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові Кунєвої М.І. було відкрито виконавче провадження.

ОСОБА_3 звернувся до Центру надання адміністративних послуг з постановою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року.

На виконання зазначеної постанови Харківського апеляційного суду право власності на 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 було знову зареєстровано за ОСОБА_4 .

Державним виконавцем Кунєвою М.І. у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» було проведено виконавчі дії для виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 706032 (сімсот шість тисяч тридцять дві) гривні 75 копійок та суми судового збору у розмірі 7010 (сім тисяч десять) гривень на користь ОСОБА_3 .

Після проведення виконавчих дії було з`ясовано, що у ОСОБА_4 відсутні будь-які кошти на рахунках у банках, заробітну плату вона офіційно не отримує, транспортних засобів у власності не має.

Таким чином, єдиним шляхом погашення заборгованості перед ОСОБА_7 є реалізація 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

У ході проведення виконавчих дій з`ясувалося, що у квартирі АДРЕСА_1 має право користування малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є рідним сином боржниці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Державний виконавець Кунєва М.І., у відповідності до вимог законодавства, звернулася до органу опіки і піклування - Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області.

22.01.2021 року Департаментом служби у справах дітей було надано відповідь за запит державного виконавця, відповідно до якого Департамент служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти реалізації 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 .

Таким чином, на сьогоднішній день, ОСОБА_3 позбавлений можливості отримати належні йому грошові кошти на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №63 8/5941/16-ц через відсутність права державного виконавця провести примусову реалізацію 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

30.08.2021 року надійшов відзив на позову заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач є власником Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у якій зареєстрована з 16.12.1997 року, разом з нею зареєстрований її син - ОСОБА_5 , позивач не є власником житла або членом сім`ї власника житла, а відтак є неналежним позивачем.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що позивач позбавлений можливості отримати грошові кошти, оскільки реалізація єдиного майнового активу, що на праві власності ОСОБА_4 є неможливим через відсутність згоди органу опіки та піклування. Наявність факту реєстрації дитини у спірній квартирі перешкоджає провести виконавчі дії та примусово реалізувати майно ОСОБА_4 через ДП «Сетам».

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи надав заяву по слухання справи за їх відсутності та висновок про недоцільність визнання малолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки це може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів у розмірі 706032,75 грн - задоволені. Постановою Верховного Суду від 21.12.2020 року залишено без змін постанову Харківського апеляційного суду від 09.06.2020 року, якою визнано недійсним договір дарування від 10.06.2016 року Ѕ частини квартири. Старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Кунєвою М.І. відкрито виконавче провадження №62882431 за виконавчим листом №638/5941/16-ц. Згідно Реєстру територіальної громади м.Харкова за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.07.2018 року та ОСОБА_4 .

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно дитині на праві власності нерухоме майно не належить. Також, за інформацією з державного реєстру речових прав Ѕ квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить ОСОБА_6 , ј частина квартири на праві приватної власності належить ОСОБА_8 та ј частина квартири на праві приватної власності належить ОСОБА_8 .

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Судом встановлено, що позивач не є власником або співвласником квартири АДРЕСА_1 , у якій зареєстрований ОСОБА_5 .

При цьому позивач, вважає, що порушене його право на користування майном, яким є грошові кошти та реєстрація дитини у квартирі позбавляє його право на реалізацію звернення стягнення на квартиру.

Разом з тим, окрім постанови про відкриття провадження та відсутності у відповідача транспортних засобів, позивачем та його представником не надано жодного доказу про неможливість виконання рішення сулу про стягнення грошових коштів, зокрема відсутність у відповідача іншого майна, доходів. Також, Законом України «Про виконавче провадження» визначено перелік дій та повноважень який може вчиняти державний виконавець при примусовому виконанні рішення суду, відомостей щодо використання всіх передбачених зазначеним законом механізмів позивачем не надано.

Таким чином, правом на судовий захист своїх прав у порядку, передбаченому статтею 391 ЦК України, наділена особа допоки вона має повноваження власника майна. Відсутність порушеного права є підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові.

Також, відповідно до частинм четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом.

Позивачем не надано доказів того, що реєстрація дитини за адресою неналежного їй майна перешкоджає позивачу у користуванні належним йому майном, тобто грошовими коштами, порушує права позивача.

Підстава, на якій місце проживання дитини було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється.

Верховний Суд у постанові № 759/19394/15-ц від 27.12.2018 року зазначив, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним її мати житлом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому суд керується тим, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 391 ЦК України, с ст. 3,4,5,10,13,76,81,265-268,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області (м.Харків, вул.Чернишевського, 55) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 29.12.2021 року.

Головуючий Є.В.Невеніцин