КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року м. Київ

Справа №372/2093/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3777/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Зінченко О.М. 27 листопада 2020 року у місті Обухів, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень та витребування земельних ділянок із незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

§ визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його;

§ визнати недійсним п.п.2,3 рішення 54 сесії 5 скликання Обухівської міської ради Київської області №498 від 30 вересня 2010 року в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 земельних ділянок по 0,1 га кожному;

§ витребувати на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0222;

§ витребувати на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0244

§ стягнути з відповідачів на користь прокуратури судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що під час опрацювання інформацій органів державної влади, прокуратурою виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час відведення у приватну власність земельних ділянок на території Обухівської міської ради Обухівського району Київської області.

Так, рішенням 54 сесії 5 скликання Обухівської міської ради Київської області від 29 липня 2010 № 483 «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» надано дозвіл громадянам згідно додатку №2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність на території м. Обухів Київської області, у тому числі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . У подальшому, рішенням 56 сесії 5 скликання Обухівської міської ради Київської області від 30 вересня 2010 року №498 «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» затверджено проект землеустрою розроблений ТОВ «Український проект» щодо відведення у власність 24-ом громадянам (згідно додатку) земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Обухів, м-н Стожари.

На підставі вищевказаного рішення міської ради ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0222 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_3 , також зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0244 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Але згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки №1652 від 20 листопада 2013 року було здійснено її відчуження на користь ОСОБА_4 . Надалі, на підставі договору про поділ майна подружжя №2508 від 19 жовтня 2018 року право власності на земельну ділянку набула ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, дані земельні ділянки відведено у приватну власність з порушенням земельного та лісового законодавства, так як вказані землі відносяться до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується планово-картографічними матеріалами, згоди на вилучення чи припинення права постійного користування компетентними органами не надавалось. Про незаконне відведення земельних ділянок прокурору стало відому в 2019 році, а тому просить про поновлення строку позовної давності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень та витребування земельних ділянок із незаконного володіння.

Рішення суду мотивовано тим, що прокурор належними та допустимими доказами не довів незаконність рішення органу місцевого самоврядування. При цьому суд критично поставився до поданих позивачами доказів, так як при погодженні місця розташування земельних ділянок відповідачів, в довідці №174 від 08 вересня 2010 року один з позивачів вказав, що землі не є землями лісового фонду, а через десять років з дня надання такої довідки, в іншій довідці №02-02/131 від 13 литого 2019 року, вказують, що вона була видана помилково, так як вона надавалась виходячи з певного масштабу та за відсутністю інформації з державного кадастру. Про неналежність земель до лісового фонду та безпідставність позовних вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування також вказує довідка управління Держкомзему в Обухівському районі Київської області від 17 серпня 2010 року №05-02/2964 зі схемою. Прокурором пред`явлений позов в інтересах Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, але останній своїм листом №06-46/968 від 08 травня 2019 року вказує, що він не є постійним лісокористувачем. З огляду на викладене суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним рішення Обухівської міської ради Київської області №498 від 30 вересня 2010 року та витребування земельних ділянок у відповідачів.

Також суд вказав на умисний пропуск органами прокуратури строку позовної давності або неналежне здійснення прокуратурою своїх функцій, та відсутність заяв Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство», про поновлення строку позовної давності та доказів поважності причин пропуску такого строку. А тому суд вказав, що відмовляє в задоволенні позову також з врахуванням заяви відповідача, Обухівської міської ради Київської області, про застосування строку позовної давності.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач. Заступником керівника Київської обласної прокуратури подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, його ухвалення за не повного дослідження обставин справи. Прокурор вказує на те, що обставини належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду підтверджуються планово-картографічнимим матеріалами лісовпорядкування, а також даними ВО «Укрдержліспроект», що в свою чергу свідчить про наявність права постійного користування у спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства. Таким чином спірні земельні ділянки є імперативно обмеженими в цивільному обороті і не могли бути передані у приватну власність. Рішенням ради не тільки передано у власність земельні ділянки, що належать до лісового фонду, а й змінено їх цільове призначення без згоди землекористувача. ДП «Київське лісове господарство» не надавало відомості, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель лісогосподарського призначення, оскільки місцезнаходження запланованих земельних ділянок і фактично виділених значно відрізняються одне від одного.

Крім того, судом безпідставно застосовано строки позовної давності, так як такі наслідки застосовуються виключно в разі наявності порушеного права позивача. При цьому посилаючись на позиції Верховного Суду прокурор вказує на те, що строк позовної давності не розповсюджуються на негаторні позови. В даному випадку неправильна юридична кваліфікація застосована позивачем не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача прокурор Підяш О.С. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Кулініченко Г.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, повідомлені про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч.2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Перевіряючи обставини справи, апеляційним судом встановлено, що рішенням Обухівської міської ради Київської області № 483 від 29 липня 2010 було надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність громадянам на території Обухівської міської ради м. Обухів Київської області, згідно додатку № 2 кількість громадян 24, серед них відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.23-26).

Рішенням Обухівської міської ради Київської області №483 від 30 вересня 2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність 24-ом громадянам земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.27-28).

З довідки Управління Держкомзему в Обухівському районі № 05-03/2331 від 06 жовтня 2010 року вбачається, що земельній ділянці виданій ОСОБА_1 присвоєно кадастровий номер :01:019:0222, а земельній ділянці виданій ОСОБА_3 - :01:019:0244 (т.1 а.с.30).

За даними реєстру за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0222 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Підставою для здійснення державної реєстрації вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 426185, виданий 05 листопада 2010 року Управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області (т.1 а.с.32).

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:019:0244 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_2 на підставі договору про поділ майна подружжя від 19 жовтня 2018 року. Попереднім власником земельної ділянки був ОСОБА_4 , який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2013 року, за цим же договором припинено право власності ОСОБА_3 (т.1 а.с.33-34).

Згідно з листом ДП «Київське лісове господарство» № 02-0/596 від 14 серпня 2018 року, дане підприємство розглянувши лист прокуратури встановило, що по земельним ділянкам з кадастровими номерами, зокрема, :01:019:0222 та :01:019:0244 погодження на вилучення ними не надавалось, дані земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Обухівського лісництва квартал 59 виділ 13 (т.1 а.с.35,49). На підтвердження цього також наданий фрагмент з публічної кадастрової карти України (т.1 а.с.51,53).

В листі № 02-02/131 від 13 лютого 2019 року ДП «Київське лісове господарство» повідомляє, що станом на 2010 рік відображення земельних ділянок на кадастровій карті або на ортофотопланах відповідного масштабу було неможливе, тому надавалась інформація відповідно до наданого викопіювання земельних ділянок на схемах формування територій рад по угіддям в масштабі 1:10000, які були основою формування меж всіх землекористувачів розташованих територіально на окремій сільській, міській раді. Довідка № 174 від 08 вересня 2010 року була надана відповідно до викопіювання земельних ділянок на схемі формування територій рад в масштабі 1:10000, які чітко розташовані по межі земель лісогосподарського призначення лісового фонду Обухівського лісництва квартал 59 (т.1 а.с.55).

В довідці № 05-02/2964 від 17 серпня 2010 року виданій Управлінням Держкомзему в Обухівському районі та адресованій ТОВ «Українській проект» вказано, що згідно статистичної звітності форми 6-зем, земельні ділянки, які надаються 24-ом громадянами (в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Обухів, р-н ж.м. «Стожари» на території Обухівської міської ради, рахуються як землі не надані у власність або постійне користування в межах населеного пункту (т.1 а.с.57-58).

Матеріали справи також містять схеми розміщення земельних ділянок у масштабі 1:10000, де вказані земельні ділянки розташовані в межах населеного пункту, на межі з землями Київського держлісгоспу (т.1 а.с.58,59).

Листом №6978вих-19 від 02 травня 2019 року Києво-Святошинська прокуратура Київської області повідомила Київське та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» про виявлені порушення при передачі земель у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про намір звернутися до суду за захистом порушених прав в інтересах держави (т.1 а.с.60). У відповідь на цей лист ДП «Київське лісове господарство» повідомило прокуратуру про відсутність цільових коштів на судові витрати у зв`язку з чим позови про повернення земельних ділянок не подавались (т.1 а.с.61). Київське та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства у листі від 08 травня 2019 року № 6-46/68 казали на те, що їх Управління не є постійним лісокористувачем, а також на відсутність цільових коштів для сплати судового збору з метою вжиття заходів щодо повернення лісових ділянок у державну власність (т.1 а.с.62).

Відповідачем Обухівською міською радою Києво-Святошинського району Київської області в заяві від 26 липня 2019 року вказано на пропуск строку позовної давності та заявлено про застосування наслідків передбачених ст. 267 ЦК України (т.1 а.с.78-83).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року було задоволено клопотання представника відповідачів - адвоката Кулініченка Г.В., призначено у справі судову земельно-технічну експертизу на вирішення якої були поставлені питання щодо наявності накладень спірних земельних ділянок з землями ДП «Київське лісове господарство» (т.1 ас.130-131).

Київський науково-дослідний інститут судових експерти повідомив про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи у зв`язку з недостатністю матеріалів та погодження залучення для проведення камеральних топографо-геодезичних робіт інженерів-геодезистів (т.1 а.с.172-174).

На стадії апеляційного перегляду справи стороною позивача були надані викопіювання з супутникових знімків місцевості станом на 23 березня 2010 року та 03 квітня 2019 року з програмного забезпечення «Google Earth» та викопіювання з Публічної кадастрової карти України (т.2 а.с.55-58).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідачів - адвоката Кулініченка Г.В., призначено у справі судову земельно-технічну експертизу на вирішення якої були поставлені питання щодо наявності накладень спірних земельних ділянок з землями ДП «Київське лісове господарство» (т.2 а.с.77-81).

На вимогу експерта представником відповідачів адвокатом Кулініченко Г.В. були надана копія проекту землеустрою, затвердженого рішенням Обухівської міської ради № від 30 вересня 2010 року за якими були сформовані спірні земельні ділянки (т.2 а.с.91-92, 101-153).

На запит апеляційного суду ДП «Київське лісове господарство» в листі від 14 липня 2021 року № 09-476 повідомило про відсутність у них оригіналу складального планшету лісовпорядкування та копії в електронному вигляді, при цьому вказало, що він може знаходитись у володінні ВО «Укрдержліспроект» (т.2 а.с.167-168). ВО «Укрдержліспроект» в листі від 27 липня 2021 року № 382 також вказало на відсутність запитуваної судом інформації (т.2 а.с.178,179).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року надано в розпорядження експертів проект землеустрою щодо спірних земельних ділянок, в мотивувальній частині ухвали надано роз`яснення щодо питання № 2 та вказано погодження на залучення для проведення камеральних топографо-геодезичних робіт інженерів-геодезистів (т.2 а.с.196-197).

Київський науково-дослідний інститут судових експерти повідомив про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи у зв`язку з недостатністю матеріалів (т.2 а.с.201-204).

Статтею 13 Конституції України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В порядку ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 1 ЗК України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

В порядку ст.3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч.7 ст. 20 ЗК України).

В силу ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною;

г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (ст. 57 ЗК України).

В порядку ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Статтею 141 ЗК України визначені підстави припинення права користування земельною ділянкою якими, зокрема, є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульований положеннями ст.149 ЗК України. Так ч.ч. 1-3 визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» і земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти газотранспортної системи, що передаються суб`єкту господарювання у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (ч. 10 цієї норми законодавства).

Відповідно до ст.1 Лісового кодексу України (далі ЛК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ліс - тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 5 ЛК України передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать, зокрема, лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Статтею 7 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

В порядку ст. 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЛК України постійні лісокористувачі мають: право самостійно господарювати в лісах; виключне право на заготівлю деревини; право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними;передання у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припинення права користування ними.

В силу ч.1 та ч. 3 ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

У разі незгоди власників лісів і лісокористувачів з рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, чи органу місцевого самоврядування спір вирішується судом (ч.5 цієї норми законодавства).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування

Виходячи з положень ст. ст. 194-196 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначені правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2018 року справа № 707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини, у п.п.70,71 рішення від 20 жовтня 2010 року, підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» і «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» . Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).

З наведених обставин справи вбачається, що перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах держави в особі: Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство», мотивуючи їх бездіяльністю.

Виходячи з Положення про дане Управління, воно здійснює державний контроль за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин); управляє об`єктами державної власності, в межах, визначених законодавством; забезпечує організацію ведення лісовпорядкування, впорядкування мисливських угідь, ведення відповідно до законодавства моніторингу лісів. Вирішує в межах повноважень, передбачених законом, спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів, що перебувають у державній власності.

Позовні вимоги заявлені про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у власність фізичних осіб та про витребовування на користь держави з незаконного володіння фізичних осіб спірних земельних ділянок.

Враховуючи суб`єктний склад учасників справи, підтверджені обставини бездіяльності Київського обласного та по м. Києву лісового та мисливського господарства до компетенції якого належить вирішення спорів з питань захисту лісів, що перебувають у державній власності, а також поставлені вимоги на користь держави, звернення прокурора з даним позовом слід вважати вчиненим в межах його повноважень визначених як процесуальним законом, так і Законом України «Про прокуратуру».

Оспорюваним рішенням Обухівської міської ради Київської області №483 від 30 вересня 2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність 24-ом громадянам земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , земельні ділянки із визначенням їх цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

На час прийняття рішення Обухівською міською радою даного рішення компетентні державні органи не вбачали обставин накладення спірних земельних ділянок на землі лісогосподарського призначення, що підтверджується довідкою № 05-02/2964 від 17 серпня 2010 року виданій Управлінням Держкомзему в Обухівському районі, схемами розміщення земельних ділянок у масштабі 1:10000 станом на 2010 рік та листом ДП «Київське лісове господарство» № 02-02/131 від 13 лютого 2019 року. В останньому листі, зокрема, вказується на те, що станом на 2010 рік відображення земельних ділянок на кадастровій карті або на ортофотопланах відповідного масштабу було неможливе, тому надавалась інформація відповідно до наданого викопіювання земельних ділянок на схемах формування територій раді по угіддям в масштабі 1:10000, які були основою формування меж всіх землекористувачів розташованих територіально на окремій сільській, міській раді.

Обставини повного або частково накладення земельних ділянок переданих відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із земельною ділянкою, що має лісогосподарське призначення прокурор обґрунтовує даними з публічної кадастрової карти України.

Судом першої та апеляційної інстанції вживались процесуальні заходи направлені на встановлення обставин наявності чи відсутності накладення спірних земельних ділянок на землі лісового призначення, однак вони не дали результату, призначені у справі експертизи не були проведені у зв`язку з відсутністю достатнього обсягу матеріалів необхідних для проведення експертизи. При цьому слід звернути увагу, що вказані заходи вживались за клопотанням сторони відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ними були представлені суду наявні у них матеріали щодо виділення земельних ділянок, оплачена вартість експертизи.

Обставини накладення земельних ділянок потребують спеціальних знань, так передбачають дослідження значного обсягу документації різного характеру, а отже саме по собі посилання прокурора на сучасні картографічні дані не може бути покладено в основу судового рішення без наявності інших належних і допустимих доказів.

А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор належними та допустимими доказами не довів незаконність рішення, яке ним оспорюється. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним рішення Обухівської міської ради Київської області №498 від 30 вересня 2010 року.

Не можуть бути покладені в основу судового рішення і твердження прокурора про те, що інформація надавалась відповідно до наданого викопіювання земельних ділянок на схемах формування територій раді по угіддям в масштабі 1:10000, а накладення земельних ділянок виявилось при дослідженні фрагменту публічної кадастрової карти України. Ці обставини фактично свідчать про надання компетентними органами помилкових даних, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування. Однак, вказане не дає підстав для визнання недійсним рішення Обухівської міської ради Київської області №498 від 30 вересня 2010 року.

При цьому, як вказує Європейський Суд з прав людини, потреба держави виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Матеріали даної справи не містять даних, які б свідчили про недобросовісність відповідачів з володіння, яких прокурор просить витребувати спірні земельні ділянки. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. У даній справі звернення з даним позовом через дев`ять років після прийняття оспорюваного рішення не може вважатися вчасним, а вимога про витребування земельних ділянок без належного підтвердження обставин накладення на землі лісового фонду та без виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові найпослідовнішим способом захисту порушених прав держави.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині хоча і здійснив аналіз підстав для застосування строків позовної давності, вказавши на відповідні норми цивільного законодавства, проте у підсумку в якості підстав для відмови у задоволенні позову визначено що обставини, на які посилається прокурор не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів ґрунтуються на законі та письмових доказах. Вказане свідчить про те, що суд відмовив у задоволені позову по суті, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Тому колегія суддів вважає за можливе залишити рішення суду без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то виходячи з положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для компенсації прокурору понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач В.В.Соколова

Судді А.М.Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.