П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 753/2752/21

Провадження: № 22-ц/824/12820/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Ратнікової В.М., Писаної Т.О.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Мельник Таїсії Миколаївни в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шаповалової К.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зміну формулювання наказу про переведення, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є доктором юридичних наук та працює на посаді професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права Київського національного університету ім. Т.Шевченка на підставі контракту № 90, укладеного 26 листопада 2019 року строком на 5 років. На виконання рішення Вченої ради КНУ ім. Т.Шевченка від 18.06.2020 року (протокол №11) і наказу ректора № 407-32 від 19.06.2020 року було створено Інститут права Київського національного університету ім. Т.Шевченка як структурний підрозділ університету. У серпні 2020 року всім працівникам були надані попередження про те, що на виконання наказу ректора № 443-32 від 01.07.2020 року здійснюється реорганізація Інституту права. У попередженні також було зазначено про те, що кафедра історії права та держави об`єднується з кафедрою теорії права та держави і створюється кафедра із назвою «Теорія та Історія права та держави». Відтак, йому, позивачу, було запропоновано посаду професора кафедри теорії та історії права та держави. Разом з врученням про попередження йому також було запропоновано підписати заяву на зміщення запропонованої «вакантної» посади «Професора кафедри» з приписом «До оголошення конкурсу». Він, ОСОБА_1 погодився на запропоновану посаду, однак зміст заяви його не влаштував, у зв`язку з чимвін написав заяву про переведення на вказану посаду на умовах діючого контракту № 90 від 26.11.2019 року, однак, вказану заяву відповідачем не прийнято. 04.11.2020 року він, ОСОБА_1 , під підпис ознайомився з наказом про переведення на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави № 08-2707 від 28.10.2020 року. Однак, в наказі йде мова про його бажання взяти участь у конкурсі, якого він не висловлював. Вказаний наказ вважає таким, що порушує його права на працю. Окрім того, вказаний наказ є незаконним, оскільки в ньому немає посилань на норми законодавства, якими обґрунтовано його зміст. Крім того, у наказі йде мова про реорганізацію кафедри історії права та держави Інституту права, однак злиття або поділ підрозділів не є підставою для оголошення конкурсу та заміщення посад науково-педагогічних працівників, крім керівника підрозділу. Згідно контракту № 90 від 26.11.2019 року він, ОСОБА_1 , обіймав посаду професора кафедри, на теперішній час контракт діє, кожна із сторін контракту належним чином виконує свої обов`язки. Вважав, що у відповідача немає законних підстав за умови перейменування структурного підрозділу, без зміни умов виробництва і праці, тим більше без зміни істотних умов праці, переводити його з однієї посади на ідентичну з оголошенням конкурсу. Внаслідок порушення трудових прав та інтересів, йому, позивачу, було заподіяно психологічних (моральних) страждань, розмір відшкодування яких ним оцінено у 56 750 грн. За наведених обставин, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати дії Київського національного університету імені Т.Шевченка неправомірними та зобов`язати університет змінити формулювання наказу № 08-2707 від 28.10.2020 року, виклавши його у наступній редакції: ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора кафедри права та держави Інституту права перевести з 01.11.2020 року на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права на умовах діючого трудового контракту № 90 від 26.11.2019 року з посадовим окладом 17088,89 грн. (за рахунок загального фонду освіта), зі збереженням раніше встановлених доплат за науковий ступінь 25%, за вчене звання - 33%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30%, у зв`язку з реорганізацією кафедри нотаріального виконавчого процесу і адвокатури Інституту права. Підстава: заява ОСОБА_1 від 12.08.2020 року, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано КНУ ім. Т. Шевченка змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 03-2707-04, виклавши його у такій редакції: « ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора кафедри історії права та держави Інституту права, перевести з 1 листопада 2020 року на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права на умовах діючого трудового контракту від 26 листопада 2019 року № 90 з посадовим окладом 17088,89 грн (за рахунок загального фонду - освіта) із збереженням раніше встановлених доплат за науковий ступінь - 25%, за вчене звання - 33%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30%, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава: заява ОСОБА_1 від 12 серпня 2020 року».

Стягнуто з КНУ ім. Т. Шевченка на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, 03 серпня 2021 року адвокат Мельник Т.М. в інтересах КНУ ім. Т. Шевченкаподала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що внаслідок реорганізації структурного підрозділу Інституту права КНУ ім. Т. Шевченка було створено нову кафедру теорії права та держави Інституту права, у зв`язку з чим позивачу було направлено попередження про наступне звільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким він ознайомився та підписав. Посада, яку обіймав позивач, скорочувалась, а тому ОСОБА_1 було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права. Ухвалою Вченої ради від 30 червня 2020 року та наказом ректора від 01 липня 2020 року № 443-32 скорочено посади науково-педагогічних працівників Інституту права, у тому числі, 2 посади професора кафедри історії права та держави, одну з яких займав позивач Наказом № 444-32 від 01.07.2020 року введено нові посади науково-педагогічного персоналу Інституту права, у тому числі, 9 посад професорів кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, на одну з яких зараховано ОСОБА_1 . Отже, кафедра теорії та історії права та держави Інституту права є новоствореною кафедрою, а тому і посади, що утворилися на ній, є новими, тобто, вакантними, а тому, згідно ч. 11 ст. 55 ЗУ «Про вищу освіту» мали заміщатися на умовах конкурсу. Докази скорочення штату працівників не були надані представником відповідача у зв`язку з хворобою, в судовому засіданні 30.06.2021 року представником відповідача заявлялось клопотання про відкладення судового засідання для надання можливості надати докази на спростування вимог позивача, проте у задоволенні такого клопотання судом було відмовлено. Також вказував, що оскарження наказу роботодавця з підстав невідповідності його змісту законодавству про працю є можливим у випадку, коли його скасування або зміна формулювання матимуть значення для захисту трудових прав працівника. Саме ж по собі формулювання у наказі «до проведення конкурсу на цю посаду» не несе в собі матеріально-правового змісту, що може позначитися на припиненні трудових правовідносин з позивачем, адже підстави такого припинення чітко регламентовані КЗпП та положеннями контракту.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що представник відповідача в апеляційній скарзі не навела об`єктивно обґрунтованих причин неможливості вчасного подання доказу - наказу № 444-32 від 01.07.2020 року «про внесення змін до штатного розпису». У відзиві на позовну заяву було відсутнє посилання на вказаний наказ, що викликає сумніви в його існуванні з липня 2020 року. Про те, що скорочення чисельності або штату працівників не відбулось було зазначено ним, позивачем, у позовній заяві, а тому посилання скаржника на те, що про такі підстави позову представнику відповідача стало відомо лише 30 червня 2020 року, є безпідставними. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні адвокат Мельник Т.М. в інтересах КНУ ім. Т. Шевченка підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та його адвокат Мірошниченко О.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржується, в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26 листопада 2019 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 був укладений контракт № 90 терміном дії з 23 січня 2020 року по 22 січня 2025 року.

Пунктом 5.1 контакту передбачено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав передбачених чинним законодавством та умовами контракту. Підставами для розірвання контракту, серед іншого, є Ініціатива університету щодо припинення дії контракту до закінчення його терміну на умовах, передбачених законодавством (статті 40,41 КЗпП України).

Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 19 червня 2020 року № 407-32 на виконання рішення Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 18 червня 2020 року створено Інститут права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, як структурний підрозділ університету.

Наказом ректора КНУ ім.Т. Шевченка з особового складу № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 доктора юридичних наук, професора, професора кафедри права та держави Інституту права переведено на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року до проведення конкурсу на цю посаду з посадовим окладом 17088,89 грн. (за рахунок загального фонду освіта), зі збереженням раніше встановлених доплат за науковий ступінь 25%, за вчене звання - 33%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30%, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава заява ОСОБА_1 (а.с. 17).

Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 1 липня 2020 року № 443-32 здійснено реорганізацію, ліквідацію та створення нових структурних підрозділів Інституту права. Реорганізовано кафедри теорії права та держави та історії та держави шляхом об`єднання, в зв`язку з чим включено до структури Інституту права кафедру теорії та історії права та держави (а.с 96-97).

Згідно попередження, яке ОСОБА_1 підписав 12 серпня 2020 року, його письмово ознайомлено про наступне звільнення згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, у порядку передбаченому статтею 49-2 КЗпП України, на виконання наказу ректора від 1 липня 2020 року № 443-32 у зв`язку із здійсненням реорганізації Інституту права, кафедра історії права та держави реорганізується. Посада яку обіймає ОСОБА_1 скорочується. Було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права (а.с. 93).

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я ректора університету, в якій просив перевести його на кафедру теорії та історії права та держави Інституту права на умовах діючого контракту від 26 листопада 2019 року № 90 (а.с. 94).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюване формулювання наказу не дає позивачу впевненості в тому, що він зможе обіймати посаду професора кафедри теорії та історії права та держави до 22 січня 2025 року, як про те зазначено у контракті № 90, за відсутності інших, визначених умовами контракту та нормами законодавства підстав для його дострокового розірвання (припинення). Вважав, що вимоги позивача про визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04, а саме зазначення у ньому про те, що ОСОБА_1 необхідно перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого контракту від 26 листопада 2019 року № 90 є ефективним способом захисту трудових прав позивача.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Положенням ч. 4 ст. 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі, за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до частини одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Згідно з положеннями частин дев`ятої та одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Отже, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників: завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

При цьому, відповідно до частини дванадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту», в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Як убачається із матеріалів справи, у зв`язку із проведеною реорганізацією підрозділів Інституту права, що проведена Наказом ректора КНУ ім. Т.?Шевченка № 443-32 від 01.07.2020 року, в деяких підрозділах здійснено реорганізацію, в деяких ліквідацію, та створено нові структурні підрозділи. Зокрема, відбулась реорганізація кафедри, посаду професора в якій обіймав позивач, з утворенням нової кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, в якій ОСОБА_1 погодився зайняти вакантну посаду професора кафедри.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що скорочення чисельності або штату працівників в університеті не відбулось.

Заперечуючи проти наведеного, адвокат Мельник Т.М. в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка долучила до апеляційної скарги копію наказу від 01.07.2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису» з переліком посад, що підлягають скороченню з штатного розпису по Інституту права, Навчально-допоміжного та навчально-виробничого персоналу.

На обґрунтування клопотання про долучення вказаних доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду справи, посилалась на те, що в судовому засіданні 12 травня 2021 року вона, як представник відповідача, не була присутньою у зв`язку з хворобою. В судовому засіданні 30 червня 2021 року вона просила суд першої інстанції відкласти розгляд справи для надання доказів на спростування доводів позивача, однак, їй було відмовлено у вказаному клопотанні. При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, посилаючись на те, що таких доказів стороною відповідача не надано, дійшов висновку про те, що скорочення чисельності або штату працівників на кафедрі, яка реорганізована, не відбулось.

Вирішуючи питання щодо прийняття та долучення до матеріалів справи нових доказів, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать, що розгляд справи судом першої інстанції розпочався 12 квітня 2021 року за відсутності представника відповідача, та продовжився 30 червня 2021 року.

Відтворивши аудіозапис судового засідання від 30 червня 2021 року, колегія суддів встановила, що представник відповідача, будучи присутньою в судовому засіданні, наголошувала на змінах у штатному розписі Університету на підставі наказу від 01.07.2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису», про який було зазначено раніше у поданому відзиві на позовну заяву, однак суд першої інстанції, залишив поза увагою положення статті 12 ЦПК України, не роз`яснив представнику відповідача його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та не сприяв в реалізації прав, передбачених цим Кодексом, у порушення принципу змагальності.

Суд апеляційної інстанції, ураховуючи, що додані представником відповідача до апеляційної інстанції докази (копію наказу від 01.07.2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису» з переліком посад, що підлягають скороченню з штатного розпису по Інституту права, Навчально-допоміжного та навчально-виробничого персоналу) мають виключне значення для правильного вирішення справи, дійшов висновку про задоволення клопотання адвокатаМельник Т.М. в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка та прийняв вказані документи в якості нових доказів у справі.

Як убачається із змісту наказу від 01.07.2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису», скорочено 2 посади професора кафедри історії права та держави, одну з яких займав ОСОБА_1 .

Пунктом 4 вказаного наказу введено нові (вакантні) посади науково-педагогічного персоналу інститут права, у тому числі, 9 посад професорів кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, на одну з яких оскаржуваним наказом призначено позивача.

Отже, кафедра теорії та історії права та держави Інституту права є новоствореною кафедрою, в якій утворились нові посади.

Оскільки положення Закону України «Про вищу освіту» є спеціальними нормами порівняно з загальними нормами КЗпП України, заміщення нових посад на новоствореній кафедрі повинно відбуватись у відповідності до вимог цього Закону на основі конкурсного відбору, а відтак посилання позивача щодо необхідності викласти оскаржуваний наказ в частині перебування на посаді професора на умовах діючого контракту «без проведення конкурсу» не відповідають вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_1 , погодився зайняти вакантну посаду, у зв`язку з чим написав відповідну заяву, в якій висловлено його власні умови. Однак, такі умови не узгоджуються із вимогами Закону України «Про освіту».

Слід відмітити, що при переведенні позивача на вакантну посаду на підставі наказу, формулювання якого оспорює позивач, умови контракту, в тому числі, термін його дії змінено чи скасовано не було. Як зазначає сам позивач у позовній заяві на теперішній час контракт діє, кожна із сторін належним чином виконує свої обов`язки.

Дослідивши усі надані сторонами докази, колегія суддів доходить висновку, що відповідач належним чином та у встановлені строки виконав свої обов`язки, передбачені КЗпП України щодо попередження про вивільнення та запропонування наявних вакантних посад. Право та обов`язок вибору посади для переведення, виходячи зі змісту статті 49-2 КЗпП України, належить саме працівнику, і ОСОБА_1 скористався своїм правом та подав заяву про переведення на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

При цьому особа, права якої порушені, може скористатися на будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 (провадження № 61-12899св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

По своїй суті позовна заява зводиться до того, що у зв`язку із оспорюваним формулюванням наказу про переведення, ОСОБА_1 , у випадку оголошення конкурсу, може втратити роботу, оскільки не зможе його пройти.

Проте, такі доводи позивача не можуть бути підставою для задоволення вказаного позову, оскільки не змінюють вимог чинних КЗпП та Закону України «Про освіту», якими регулюються трудові правовідносини позивача з відповідачем.

Оскарження наказу роботодавця з підстав невідповідності його змісту законодавству про працю є можливим у випадку, коли його скасування або зміна формулювання матимуть значення для захисту трудових прав працівника.

В той же час, з моменту реорганізації кафедри по теперішній жодних змін до діючого трудового контракту ОСОБА_1 внесено не було, трудовий контракт продовжує діяти, а позивач продовжує працювати на новій посаді, отримувати заробітну плату, що ним визнається, а відтак, саме лише формулювання наказу в оспорюваній ним редакції не може вважатись порушенням його конституційного права на працю, оскільки не тягне за собою припинення трудових відносин, незаконне звільнення або необґрунтовану відмову у прийнятті на роботу.

Оскільки позивачем не наведено та не доведено, яким саме чином оспорюване формулювання в наказі про переведення порушує його конституційне право на працю та не підтверджено того, що у зв`язку таким формулюванням наказу у нього виникли певні перешкоди для реалізації ним своїх трудових обов`язків, висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині зміни формулювання наказу про переведення є помилковими.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, а відтак апеляційна скарга адвоката Мельник Т.М. в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка підлягає задоволенню.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилом пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Отже, судові витрати, понесені Київським національним університетом імені Тараса Шевченка у розмірі у розмірі 2 724 грн, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мельник Таїсії Миколаївни в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченказадовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Компенсувати Київському національному університету імені Тараса Шевченка (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 60) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.М. Ратнікова

Т.О. Писана