ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3190/21 Справа № 172/758/20 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до Васильківської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1993 року вона відкрито, добросовісно та безперервно володіє житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 .

За час проживання вона підтримує будинок та подвір`я у належному стані, здійснює поточний ремонт будинку, оплачує комунальні послуги.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю (а.с.1-4).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються із: житлового будинку літера «А-1», сараю літера «Б-1», сараю літера «В-1», огорожі «№ 1» за набувальною давністю (а.с.97-99).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Васильківська селищна рада Васильківського району Дніпропетровської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що позивачці було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності за набувальною давністю на спірний будинок, так як це житло вона отримала від КСП ім. Леніна у користування (а.с.104-105).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 від 01.09.1987 року .

В 1995 році чоловіком позивачки - ОСОБА_2 в касу КСП ім. Леніна було сплачено кошти в сумі сорок мільйонів крб. в якості погашення заборгованості за придбання будинку, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 17 КСП ім. Леніна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно зі спадковою справою № 148/2019 після смерті ОСОБА_2 спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 3,4620 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Васильківської селищної ради Дніпропетровської області прийняла його донька ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою виконавчого комітету Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області від 31.07.2020 року № 1554 відповідно до господарської книги обліку домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується за ОСОБА_1 . За даною адресою ОСОБА_1 не зареєстрована, але фактично проживає. Згідно із земельною книгою та Публічною кадастровою картою України право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою не оформлено, земельний податок за земельну ділянку не сплачується, оскільки ОСОБА_1 є пенсіонеркою.

З листа КП "Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської області вбачається, що інвентаризація та право власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 в КП "Синельниківське МБТІ" станом на 31.12.2012 рік до вступу ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зареєстровано.

Також, судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту складеному 06.09.1994 року власником спірного житлового будинку є ОСОБА_4 , право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку не зареєстроване.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 протягом більше десяти років володіє житловим будинком добросовісно, відкрито та безперервно, підтримує його у належному стані, оплачує комунальні послуги, тому дійшов до висновку про задоволення позову.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона постійно, добросовісно користується спірним житловим будинком, починаючи з 1993 року по даний час, тому має право на набуття права власності на цей будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю. Житловий будинок був наданий їй та її чоловіку для проживання КСП ім. Леніна. В 1995 році її чоловіком КСП імені Леніна було сплачено кошти в якості погашення заборгованості за придбання спірного будинку, але право власності на вказаний будинок зареєстровано не було, з яких причин позивачці не відомо.

Однак, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини не дають підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на цей будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що спірне житло вона отримала від КСП ім. Леніна у користування.

Крім того, відповідно до технічного паспорту складеному 06.09.1994 року власником спірного житлового будинку є ОСОБА_4 (право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку не зареєстроване).

Також, встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються із: житлового будинку літера «А-1», сараю літера «Б-1», сараю літера «В-1», огорожі «№ 1» за жодним власником не зареєстрований.

Згідно відповіді КП "Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської області вбачається, що інвентаризація та право власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 в КП "Синельниківське МБТІ" станом на 31.12.2012 рік до вступу ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зареєстровано.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції фактично визнав право власності на нерухоме майно, яке не було зареєстроване у встановленому законодавством порядку, що не передбачено нормами чинного законодавства, оскільки до проведення державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення) житлової будівлі.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що ОСОБА_1 не має підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки право власності на спірне майно в установленому законом порядку не було зареєстровано, відомості про введення його до експлуатації також відсутні, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь виконавчого комітету Васильківської селищної ради слід стягнути судовий збір у розмірі 1 261,2 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Васильківської селищної ради судовий збір у розмірі 1 261,2 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: