ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 953/9258/20

провадження №22-ц/818/4271/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк»,

інші учасники справи:

треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Божко В.В.

УСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №3953 від 25.05.2017 року виданий приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 29.09.2012 року грошових коштів в сумі 58 781,69 грн. Одночасно просив поновити строк позовної давності для звернення до суду, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 травня 2017 року ПН ЧМНО Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3953 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 29.09.2012 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 31.03.2017 року грошових коштів в сумі 58 781,69 грн. Вказав, що стягнення здійснюється за період з 29.09.2012 року по 31.03.2017 року. Постановою державного виконавця Київського ВДВС м.Харків ГТУЮ в Х/о Манерко Д.Д. від 26.09.2017 року відкрито ВП №54779996 з виконання виконавчого напису №3953. Зазначив, що при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом порушено вимоги ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки сума заборгованості є спірною, письмову вимогу від банку він не отримував, нотаріус не мав повного обсягу документів для вчинення спірного виконавчого напису. Крім того, оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема, ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року №1172.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 р у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим що, позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була відсутня або іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, а також не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим що, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, і таким що не відповідає фактичним обставинам справи. Апелянт вважає що виконавчий напис є незаконним, оскільки жодного договору з відповідачем він не підписував. В матеріалах справи відсутній кредитний договір з особистим підписом позичальника, на який як на доказ посилається Відповідач. На офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» відсутні умови та правила надання банківських послуг та правила користування платіжною карткою станом на 29.09.2012 року, а отже у позивача відсутня можливість перевірити правильність та законність нарахування заборгованості. Також позивач назначає що законодавством передбачена заборона одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення, а отже застосування штрафу і пені одночасно є незаконним. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» оскільки сума заборгованості не була безспірною, а письмову вимогу банку про усунення порушень позивач не отримував, у нотаріуса не було визначених законодавством підстав для вчинення виконавчого напису. Також Відповідачем порушено строк позовної давності в частині накладання штрафу(пені).

Не погодившись з вимогами апеляційної скарги, представник АТ КБ «Приватбанк» подав пояснення на апеляційну скаргу, в яких вказує що позивачем була підписана анкета позичальника № б/н від 29.09 2012 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що свідчить про укладення між ним та банком Договору про надання банківських послуг. Тож можна вважати що позивач був обізнаний та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг. Факт користування коштами позивачем не спростовано належними доказами. Тому не можна вважати не укладеним договір після його повного чи часткового виконання. 17.04.2017 року на ім`я ОСОБА_2 позивачем було направлено письмову вимогу про усунення порушень та встановлений строк на їх усунення, а тому посилання позивача на цей факт не відповідає дійсності. Як вбачається з матеріалів справи відсутні докази, жодних контррозрахунків, або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком. Виконання зобов`язань за вказаним договором станом на день вчинення виконавчого напису, позивачем не було надано. Отже позивач належним чином не спростував, ані факту наявності заборгованості перед Банком, ані розміру боргу зазначеного у виконавчому написі. Тому суд обґрунтовано відмовив йому у задоволені позову. На думку Відповідача строки для звернення до нотаріуса з метою отримання виконавчого напису не були пропущені і нотаріус правомірно вчинив напис.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 29.09.2012 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Договір про надання банківських послуг. За умовами кредитного договору позичальник отримав кредит у порядку та умовах визначених Договором(а.с.44 ).

Із письмової вимоги від 17.04.2017 року про усунення порушень за кредитним договором б/н від 29.09.2012 року направленої ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу ОСОБА_1 вбачається, що станом на дату розрахунку 31.03.2017 року загальна сума заборгованості за Договором становить 58781,69 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5860,06 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 46 296,31 грн., заборгованість з пені та комісії -3350,00 грн., заборгованість по штрафам-500,00 грн., заборгованість по штрафам-2775,32 грн. Також було роз`яснено, що у разі невиконання викладеної вимоги, банк має право стягнути витрати за оплату послуг нотаріуса за вчинення виконавчого напису, суму виконавчого збору, витрати на проведення експертної оцінки, авансування виконавчих дій і суму комісійної винагороди підприємства, що буде здійснювати реалізацію заставленого майна на публічних торгах(а.с. 45).

Із виконавчого напису вбачається, що 25.05.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за заявою ПАТ «Приватбанк», був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером № 3953, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених у строк відповідно до умов кредитного договору б/н від 29.09.2012 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 31.03.2017 року грошових коштів в розмірі 58 781,69 грн (а.с. 9 ).

З матеріалів справи вбачається,що постановою державного виконавця Київського ВДВС м.Харків ГТУЮ в Х/о Манерко Д.Д. від 26.09.2017 року відкрито ВП №54779996 з виконання виконавчого напису №3953 виданого 25.05.2017 року(а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд не правильно встановив характер спору, що виник з приводу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та не застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік).

Відповідно до пункту 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за з підстав, що випливають з кредитних відносин подаються а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису відповідно до стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Відповідно постанова до Великої Палати Верховного Суду : від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що не підписував жодного договору з ПАТ КБ «Приватбанк». Тому зазначена Банком у заяві про вчинення виконавчого напису сума заборгованості за договором кредиту є такою що не відповідає дійсності.

Згідно даних анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач погодився, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Також відповідач зобов`язався зі змінами знайомитися самостійно на офіційному сайті, ОСОБА_1 29.09.2012 року отримав кредит на умовах платіжної картки « Універсальна Голд» у розмір 5000 грн ( а.с. 44).

Вказана анкета-заява не містить відомостей про строк дії кредитного договору; відсутня також інформація про розмір відсотків за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, штрафів тощо.

Згідно письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором № б/н від 29.09.2012 року станом на 31.03.2017 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 58781,69 грн з яких: 5860,06 грн - заборгованість за тілом кредиту, 46296,31 грн - заборгованість за відсотками, 3350,00 грн - заборгованість з пені, комісії, 300 грн заборгованість по штрафам ( фіксована частина), 2775,32 - заборгованість по штрафам ( відсоток від суми заборгованості).

Статтею 11 Закону №1023-XII визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Крім цього, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, ОСОБА_1 як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не міг ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті - заяві позичальника від 29.09.2012 року відсутні умови договору про збільшення Банком в односторонньому порядку ліміту кредитування, строк кредитування, розмір процентів за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Матеріали справи не містять підтверджень, що які саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тому колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_1 щодо спірного розміру заборгованості за кредитним договором від 29.09.2019 року , який був поданий ПАТ КБ «Приватбанк» нотаріусу для вчинення виконавчого напису, є важливими і такими, що можуть прямо вплинути на результат розгляду справи адже безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису відповідно до стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Вказане свідчить, що суд першої інстанції у справі, яка переглядається, не правильно застосував норми матеріального права, зокрема, статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та відповідні їм норми Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій у поєднанні зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», не правильно встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування цих норм та вирішення спору.

Також, Верховний Суд в постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №554/6777/17-ц зазначає, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Доказів отримання ОСОБА_1 вимоги Банку про усунення порушень за кредитним договором матеріали справи не містять.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому скарга підлягає задоволенню. а рішення суду скасуванню з ухваленням у справи нової постанови про задоволення позову.

Судові витрати відповідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389, 391 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Виконавчий напис №3953 від 25.05.2017, виданий приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошових коштів в сумі 58 781 гривень 69 копійок, визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2102 ( дві тисячі сто дві) гривні судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 28 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук