Справа № 296/8215/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Яроша В.В.,

представника відповідача адвоката Логвиненко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ярош В.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 13614,87 грн. страхового відшкодування за завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду та 680,74 грн. моральної шкоди, що становить 5% від розміру страхової виплати; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14319,26 грн. за завдану моральну шкоду; стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені і документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу по 2000,00 грн. з кожного відповідача, а всього 4000,00 грн.

В обґрунтування позову вказано, що 19 серпня 2017 року о 15:00 год. відповідач ОСОБА_2 керуючи технічно-справним автомобілем "RENAULT KANGO" н.з. НОМЕР_1 , порушуючи вимоги п.10.1 ПДР України, допустив зіткнення з мотоциклом "STORM" н.з. НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_1 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20.08.2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ст.286 ч. 1 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Представник позивача наголошує, що відповідач ОСОБА_2 відшкодував ОСОБА_1 лише витрати на лікування, проте, відмовився відшкодовувати матеріальну шкоду, завдану пошкодженням майна, а саме мотоцикла "STORM" .

Також зазначає, що після ДТП ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ "СК "Уніка" із заявою про страхове відшкодування, однак, страхова компанія відмовила у здійсненні виплати страхового відшкодування за матеріальну шкоду, яка виразилась у пошкодженні мотоцикла і становить 13614,87 грн., оскільки відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили про визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні ДТП та заподіянні шкоди. Цю суму позивач просить суд стягнути з відповідача ПрАТ "СК"Уніка" .

Крім того, унаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , що спричинили йому середньої тяжкості тілесні ушкодження та знищили його майно, він зазнав моральних страждань. Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив у сумі 15000,00 грн.

При цьому посилаючись на ст. 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" представник позивача зазначає, що враховуючи суму стягнення з ПрАТ "СК"Уніка" страхового відшкодування в розмірі 13614,87грн. за матеріальну шкоду, зі страховика підлягає стягненню також моральна шкода в розмірі 680,74 грн., тобто 5% від вказаного страхового відшкодування. Тому розмір решти моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 становить 14319,26 грн. (15000,00 грн.- 680,70 грн.).

Судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн, позивач просив компенсувати за рахунок відповідачів.

Ухвалою від 22 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 18.02.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Моторно (транспортне) страхове бюро України.

14.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

13.11.2020 року від ПрАТ "СК "Уніка" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні. Зазначає, що від позивача ОСОБА_1 не надходило заяв про страхове відшкодування в порядку ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", хоча представник позивача у позові стверджує про це, але доказів у підтвердження не надає. Крім того, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Тобто, для визначення розміру страхового відшкодування за шкоду, заподіяну власнику транспортного засобу необхідно визначити вартість транспортного засобу (залишків) після ДТП. Таких доказів позовна заява не містить, а страховиком залишки транспортного засобу не оцінювалися у зв`язку з відсутністю зави позивача або власника транспортного засобу про виплату страхового відшкодування. Також у відзиві вказано, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у даному спорі, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію, транспортний засіб мотоцикла "STORM" належить на праві власності ОСОБА_3 , а строк довіреності, на підставі якої позивач керував транспортним засобом, закінчився 18.09.2020 року. Наголосила, що оскільки позовних вимог про стягнення шкоди, заподіяною здоров`ю не заявлено, то відшкодування моральної шкоди за шкоду, заподіяну майну, зі страховика, величина якої є похідною від суми витрат за шкоду, заподіяну здоров`ю, суперечить нормам спеціального Закону (а.с. 40-43).

23.11.2020 року представник позивача - адвокат Ярош В.В. подав до суду відповідь на відзив та вказав, що позивачем 21.08.2017 року було подано до ПрАТ "СК"Уніка" пакет документів разом з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування, що підтверджується пам`яткою клієнта від 21.08.2017 року з переліком прийнятих документів. Після отримання пакету документів ПрАТ "СК"Уніка" замовило автотоварознавче дослідження транспортного засобу і ФОП ОСОБА_4 було визначено розмір матеріального збитку у сумі 13614,87 грн. Отже, замовлення автотоварознавчого дослідження є доказом того, що ОСОБА_1 своєчасно подав заяву про страхове відшкодування. Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 04.06.2018 року, тобто у межах річного строку після настання страхового випадку, а отже ним не пропущено строки звернення з заявою про виплату страхового відшкодування. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика/МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. Щодо неналежного позивача по справі, то представник позивача зазначив, що ОСОБА_5 пред`явив позов 17.09.2020 року, тобто у межах дії довіреності на право володіння, управління та розпорядження транспортним засобом. 18.11.2020 року власником пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_3 . ОСОБА_1 була знову видана оновлена довіреність на право експлуатації, розпорядження мотоциклом з усіма правами, наданими власнику, в т.ч. з правом отримання страхових виплат внаслідок пошкодження указаного транспортного засобу (а.с.80-83).

30.11.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Логвиненко О.С., в якому представник просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначає, що ухвалою суду, якою звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, вина ОСОБА_2 не встановлена, здійснено посилання лише на обвинувальний акт, а долучені до позову копія повідомлення про підозру та витяг з ЄРДР не доводять його вину. Також зазначає, що позивач не є власником транспортного засобу, а тому не може вимагати відшкодування шкоди на свою користь, пов`язаної з його пошкодженням, і не може бути належним позивачем. Крім того, позивачем не було подано заяви про страхове відшкодування, що суперечить чинному законодавству, у зв`язку з чим страховою компанією не було здійснено відшкодування шкоди. Щодо наявності матеріальної та моральної шкоди представник вказала, що така шкода не доведена жодним доказом, як і їх розмір. Наголосила, що відповідач ОСОБА_2 оплатив позивачу, який був потерпілим в кримінальному провадженні, тридцять тисяч гривень на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, на відшкодування болю, втрат, страждань (моральної шкоди), а повторне відшкодовування законодавством не передбачено. Також звернуто увагу на відсутність розрахунку матеріальної та моральної шкоди. Посилання на суму матеріального збитку у відповіді на адвокатський запит не є доказом, оскільки завдана майнова шкода встановлюється на підставі висновку, який підлягає дослідженню в судовому засіданні. Також вважає безпідставним включення в обґрунтування розміру завданої майнової шкоди тривалий розгляд кримінального провадження. Крім того представник відповідача ОСОБА_2 заперечила заявлені витрати на правову допомогу (а.с. 93-97).

22.03.2021р. до суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), в якій вказувалося прохання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та вказувалося на відсутність підстав на відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП транспортним засобом під керуванням ОСОБА_2 , який має статус учасника бойових дій, згідно пункту 13.1 статті 13, підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки цивільно-правова відповідальність водія на момент ЖТП була застрахована в ПрАТ "СК"Уніка". МТСБУ відшкодовується частина шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування (а.с.150, 151).

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а також стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу. Вказали на доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, доведеність завданої майнової та моральної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Логвиненко О.С. в судовому засіданні заперечила щодо позову та просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Звернула увагу, що позивачем не розмежовано суму моральної шкоди, яка була оцінена ним як така, що підлягає відшкодуванню за завдану шкоду майну, та сумою, на відшкодування моральної шкоди завданої здоров`ю. Також просила не брати до уваги матеріали кримінального провадження №296/3792/18 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України, оскільки вони не доводять вину відповідача, а суд у цивільному процесі не може встановлювати вину у кримінальному провадженні. Просила визнати їх недопустимими доказами з підстав порушення порядку їх витребування судом.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялися належно.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 серпня 2017 року на перехресті вул. Київської та вул. Князів Острозьких в м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів під керуванням позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

За результатами вказаної ДТП 19.08.2017р. були внесені відомості до ЄРДР за №0004456 за ст. 286 ч.1 КК України (а.с. 13).

22.09.2017р. слідчим СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області було повідомлено ОСОБА_2 про те, що він підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (а.с. 15,16).

Вбачається, що ухвалою Корольовсьокого районного суду м. Житомира від 20.08.2020р. у справі №296/3792/18 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 286 ч.1 КК України ОСОБА_2 , в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ст. 286 ч.1 КК України закрито. Цивільний позов потерпілого до ОСОБА_2 залишити без розгляду, роз`яснено право потерпілого на звернення до суду з відповідним позовом у порядку цивільно-процесуального законодавства (а.с. 23, 24).

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що у відповідності до обвинувального акту ОСОБА_2 обвинувачується у тому, що 19 серпня 2017 року о 15 годині 00 хвилин. ОСОБА_2 , керуючи технічно - справним автомобілем RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у лівій смузі ділянки проїзної частини вул. Київської в напрямку від вул. Східної до вул. Хлібної в м. Житомирі, здійснив в`їзд в межі перехрестя вул. Київської та Князів Острозьких на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора та, не здійснюючи повної зупинки транспортного засобу, розпочав виконувати маневр лівого повороту з метою подальшого здійснення руху по вул. Князів Острозьких в м. Житомирі.

Порушуючи вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, у вищезазначений день та час, у вищевказаному місці, ОСОБА_2 , керуючи технічно-справним автомобілем RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, порушуючи вимоги п. 16.6 зазначених Правил, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофору, не надав дорогу транспортним засобам, які рухались у зустрічному напрямку та, як наслідок, допустив зіткнення з мотоциклом STORM, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла STORM, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому дистального метаепіфізу 5-ї п`ясної кістки правої кисті, закритого перелому правої стегнової кістки в верхній її частині, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Так, необережні дії, які виразилися в порушенні водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 1306 від 10.10.2001, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Таким чином, своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

На даний час в судовому засіданні захисником обвинуваченого до суду було подано клопотання про закриття даного кримінального провадження в обвинуваченні ОСОБА_2 за ст. 286 ч.1 КК України та його звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення даного кримінального правопорушення в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України.

Обвинувачений повністю підтримав клопотання свого захисника.

Прокурор не заперечує проти закриття даного кримінального провадження відносно обвинуваченого за вказаною підставою та повідомив, що у матеріалах досудового розслідування відсутні відомості щодо ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Представник потерпілого та потерпілий при вирішенні зазначеного клопотання покладались на розсуд суду.

Вбачається, що позивач вказує на неправомірність дій відповідача ОСОБА_2 , які полягають в завданні шкоди його здоров`ю та знищенні його майна в результаті ДТП, яка сталася з вини відповідача.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч.1 ст 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом даних правових норм, підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між ними та наявність вини заподіювача шкоди.

Разом з тим, деліктна відповідальність може настати навіть без вини заподіювача шкоди. Наприклад, відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, тобто діяльністю, яка пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів; зберіганням хімічних, радіоактивних речовин; утриманням диких звірів що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює. У такому випадку вина заподіювача шкоди не вимагається, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання, без наявності вини.

Так, згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Проте, вказане правило не застосовується у разі взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Таким чином деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди, за виключенням шкоди, зокрема завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки. Однак, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди при взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки .

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.92, зокрема у її п. 2, роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, надані позивачем в обґрунтування розміру шкоди, протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та завданою шкодою, вини відповідача, слід зазначити наступне.

Закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею. Однак, презумпція невинуватості вимагає доведення вини відповідача за цивільним позовом. Оскільки при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності судом вина особи, яка притягується до відповідальності, не встановлюється.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст.18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення».

У Постанові у справі №455/229/17 від 11.11.2020 року Верховний Суд зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 Кримінального кодексу України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть, якщо особа вину не визнає. КПК України не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи. Частиною 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, що й було зроблено судом. Лише такий підхід відповідає презумпції невинуватості особи - вину особи може бути встановлено лише обвинувальним Вироком суду, що набрав законної сили (ст. 62 КУ, ч. 1 ст. 17 КПК України, ч. 2 ст. 2 КК України).

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 17 КПК України, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою».

Вбачається, що в ухвалі Корольовсьокого районного суду м. Житомира від 20.08.2020р. про закриття кримінального провадження у справі №296/3792/18 на підставі ст. 49 КК України суд не встановив вину ОСОБА_2 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Суд зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки, тому обов`язковою підставою для відшкодування шкоди має бути доведеність вини певної особи (водія) у спричинені ДТП.

Таким чином, встановлення протиправності дій, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою позивачу, вини відповідача, входить до предмету доказування при розгляді даної справи.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Отже, суд досліджує ті докази, які були долучені учасниками справи до матеріалів справи.

Вбачається, що в обґрунтування позовних вимог, зокрема в доведення виникнення деліктного зобов`язання, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою позивачу, вини відповідача у завданні шкоди здоров`ю та майну позивача, до матеріалів цивільної справи були долучені копії повідомлення про підозру, висновок експерта проведеної судово-медичної експертизи по матеріалам досудового розслідування та ухвала про закриття кримінального провадження. Будь-яких інших доказів, в підтвердження протиправності поведінки, причинного зв`язку та вини ОСОБА_2 в спричиненні ДТП, зокрема тих, які стали підставою для складання обвинувального акта, до матеріалів цивільної справи позивачем не долучено.

Як вказувалося вище, презумпція невинуватості вимагає доведення вини відповідача за цивільним позовом. В даному випадку, з врахуванням того, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки, саме в межах цивільної справи позивач повинен довести, що дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Суд вважає, що долучені до матеріалів справи докази не доводять вказаних обставин.

При цьому, суд звертає увагу, що витребувані за заявою представника позивача матеріали кримінального провадження №296/3792/18 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України не можуть вважатися частиною цивільної справи, а саме кримінальне провадження не може бути долученим до матеріалів цивільної справи.

Як вказувалося вище, суд дає оцінку документальним доказам, на які посилається сторона та які долучені до матеріалів справи, при цьому копії яких надіслані іншим учасникам процесу. В даному випадку позивачем не було долучено конкретних доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та які за доводами позивача підтверджують неправомірність дій відповідача, безпосередній причинний зв`язок та його вину (зокрема висновки експертизи технічного стану транспортних засобів, судово-автотехнічної експертизи тощо).

Оскільки позивач не скористався своїм правом на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, які були витребувані судом за його ж клопотанням з підстав складнощів у доступі до них, такі документи за клопотанням позивача не долучалися до матеріалів цивільної справи, а їх копії не були надіслані іншим учасникам справи, суд на підставі ст. 83 ЦПК України не бере до уваги документи, які містяться в матеріалах кримінального провадження. Також слід зазначити, що суд не може давати оцінку матеріалам, які містяться в кримінальному провадженні та збиралися стороною обвинувачення в підтвердження вини відповідача у вчинені кримінального правопорушення.

Доводи представника відповідача про недопустимість доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження з підстав розгляду судом питання про їх витребування без участі представника відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки нормами цивільного процесуального законодавства встановлено обов`язок суду сприяти учасникам процесу у реалізації ними своїх прав. Крім того, за наявності відповідного клопотання сторони суд не позбавлений права витребовувати відповідні докази на стадії підготовчого провадження, в т.ч. ухвалою про відкриття провадження у справі.

Разом з тим, оскільки в матеріалах справи містяться докази сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів, суд вважає за необхідне дати оцінку таким доказам.

Вбачається, що позивач відповідно до ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України просить стягнути з ОСОБА_2 14319,26грн. на відшкодування завданої моральної шкоди спричиненої фізичним болем та стражданнями, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього та ушкодженням його здоров`я і знищенням його майна, неможливістю вести повноцінне життя та психологічному дискомфорті, яких позивач відчував після отримання травм та тривалого розгляду справи, яка закінчилася закриттям кримінального провадження і неможливості отримання страхової виплати у позасудовому порядку та отримати від ОСОБА_2 моральну шкоду.

Представник позивача вказує, що визначена ОСОБА_1 сума моральної шкоди у певній мірі компенсує його моральні страждання та витрати на лікування, отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вбачається, що згідно розписки від 21.08.2017р. та виписки по витратам по банківській картці відповідачем ОСОБА_2 були сплачені кошти на користь доньки позивача ОСОБА_6 , що визнається позивачем (а.с. 99, 100) . Зокрема згідно заяви свідка з відповідями на питання представника відповідача, загальна сума виплат склала 31302грн. (а.с. 116-117).

Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що вказані кошти були витрачені на лікування, оскільки жодних доказів в підтвердження розміру понесених витрат, у зв`язку із завданням шкоди здоров`ю не надано.

Також суд зазначає, що позивач чітко не визначив розмір моральної шкоди, яка завдана в результаті пошкодження майна, та розміром моральної шкоди завданої здоров`ю.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача, що визначена сума моральної шкоди має компенсувати витрати на лікування, оскільки в даному випадку такі витрати вважаються майновою шкодою. Також не може бути покладено в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди тривалість розгляду кримінального провадження та підстави його закриття.

Таким чином, враховуючи обставини справи, надані позивачем докази, доводи відповідача щодо призначення коштів, в т.ч. на відшкодування моральної шкоди, суму виплачених коштів, суд вважає, що позивачем не доведено необхідність у стягненні додаткових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з ПрАТ "СК "Уніка" страхового відшкодування за завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду слід зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «RENAULT KANGOО», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ СК «Уніка» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6757205 з лімітом відповідальності за завдану шкоду майну 100000 грн., життю і здоров`ю 200000 грн. (а.с.44).

Хоча ОСОБА_2 не є власником вказаного транспортного засобу та судом не встановлено, що він керував ним перебуваючи в трудових відносних, в т.ч. з власником «RENAULT KANGOО», судом також не встановлено протиправність керування ОСОБА_2 вказаним транспортним засобом. Тому відсутні підстави для стягнення коштів з МТСБУ.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мотоцикл позивача Viper MX150V "STROM" реєстраційний номер НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Згідно висновку експерта автотоварознавчого дослідження №1828, вартість матеріального збитку, з технічної точки зору, заподіяного власнику мотоцикла Viper MX150V, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 13614,87 грн. Вартість відновлювального ремонту мотоцикла Viper MX150V, реєстраційний номер НОМЕР_2 технологічно (технічно) визначити не можливо (а.с. 49-60).

Статтею 1188 ч. 1 п. 1 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 22 ч. 2 п. 1 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону №1961-IV) у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону №1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 30.2. ст. 30 Закону №1961-IV, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів справи, а саме з висновку №1828 експерта автотоварознавчого дослідження, яке було проведено на замовлення ПрАТ "СК "Уніка" вбачається, що встановлено технологічну неможливість відновлення транспортного засобу та визначено вартість матеріального збитку в сумі 13614,87 грн., що відповідає вартості транспортного засобу на момент ДТП (а..с 49-70).

Разом з тим, вказаним висновком не визначено вартість транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, що є умовою для виплати страхового відшкодування згідно п. 30.2. ст. 30 Закону №1961-IV.

Суд звертає увагу, що не зважаючи на відсутність в матеріалах справи відомостей щодо вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, на що звертав увагу відповідач у своєму відзиві, позивач не надав доказів оцінки залишків мотоцикла позивача Viper MX150V "STROM", клопотання про призначення у справі судової-автотоварознавчої експертизи не заявляв.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020 р. (справа № 369/11812/18) зазначено, що позивачем має бути доведена вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина має значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням отриманого власником такого транспортного засобу страхового відшкодування.

Суд звертає увагу, що в листі від 16.04.2018р. на запит адвоката страховик вказував, що розмір страхового відшкодування не розраховано.

Отже, позивачем не доведено розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ПрАТ "СК "Уніка" у виді страхової виплати згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача ПрАТ " СК "Уніка" моральної шкоди в сумі 680,74грн. за ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, то в цій частині суд також доходить висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно ст. 26-1 Закону 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "г" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

В даному випадку позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5% від визначеної вартості матеріального збитку, заподіяного власнику мотоцикла згідно висновку №1828 у розмірі 13614,87грн..

Оскільки позивачем не доведено, що мала місце страхова виплата за шкоду, заподіяну здоров`ю, крім того, розрахунок моральної шкоди визначено виходячи з розміру шкоди заподіяної майну, суд вважає такі вимоги необґрунтованими.

Стосовно доводів відповідачів щодо не звернення позивача до страховика із заявою про страхове відшкодування в порядку ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач посилався на те, що ним заявлялась вимога до страховика, яка не була задоволена ПрАТ «СК «Уніка» у добровільному порядку. Докази, які б достовірно підтверджували, що позивач звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в тому числі у визначений законом строк, відсутні.

Разом з тим, у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст.35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком, а щодо шкоди, заподіяної життю і здоров`ю потерпілого трьома роками.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст.36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Отже попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону N 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Саме такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року (справа N 465/4621/16-к, провадження N 13-24кс19), підстав від відступлення якого не вбачає і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 (справа № 465/4287/15).

Таким чином, позивач звернувшись в межах річного строку одразу до суду з цивільним позовом у кримінальному провадженні із вимогою про стягнення страхового відшкодування, діяв у відповідності до вимог закону.

Суд також не приймає до уваги доводи відповідачів щодо неналежного позивача по справі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону N 1961-IV власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2017 року ОСОБА_3 була оформлена довіреність на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо керування та розпорядження транспортним засобом (мотоциклом) "STROM" н.з. НОМЕР_2 , терміном на три роки, тобто до 18.09.2020 року (а.с.48).

Слід зазначити, що ОСОБА_1 звернувся до суду 17.09.2020 року, що підтверджується конвертом наявним в матеріалах справи, тобто у межах дії вищевказаної довіреності.

Крім того, суд звертає увагу, що 18.11.2020 року ОСОБА_3 була оформлена довіреність на ім`я ОСОБА_1 , зокрема, щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом (мотоциклом) "STROM" н.з. НОМЕР_2 , строком на три роки.

Також суд звертає увагу, що доказів того, що позивач користувався на момент ДТП мотоциклом без відповдної правової підстави (проти волі власника) не надано. При цьому в Законі N 1961-IV, а саме в його положеннях, які регулють порядок відшкодування, відсутнє чітке розмежування між поняттями "власник" та "потерпілий", яким може бути і фактичний володілець пошкодженого транспортного засобу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Беручи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у позові, судові витрати слід покласти на позивача у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись, ст.ст. 3, 11, 14, 22, 23, 980, 1166, 1167, 1168, 1187, 1188, Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 22, 23, 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 12, 13, 76-83,89, 95,141, 229, 258, 259, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не була вручена в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 13.12.2021.