РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/247/18

Провадження № 2/638/415/21

23.02.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування,

встановив:

12.01.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулося ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на момент ДТП між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» був укладений договір добровільного страхування від 09.12.2014р. № 69430а4х, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Тойота», державний номер НОМЕР_1 . 16.04.2015 року о 08:50 год. в м. Харкові по провулку Короленко сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: 1) «КІА», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 ; 2) автомобіль Потерпілого. Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження відповідно до довідки ДАІ про обставини ДТП, первинної Довідки ДАІ та акту огляду пошкодженого ТЗ від 17.04.2015р., доданих до цієї позовної заяви. Червонозаводським районним судом міста Харкова, Відповідача визнали винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Потерпілий своєчасно звернувся до Позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. На основі рахунку № 1-00001232 від 23.04.2014 року було складено розрахунок страхового відшкодування, страховий акт та сплачено потерпілому суму страхового відшкодування в розмірі 84 689(Вісімдесят чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гри. 77 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 170 317 від 24.04.2015 року. Оскільки Відповідач не був застрахований, за наявності пільгового посвідчення, Позивачем звернувся до Моторно транспортного страхового бюро. В межах ліміту МТСБУ було здійснено виплату у розмірі 50 000 (П`ятдесят тисяч) гри. 00 коп. Отже, сума виплати страхового відшкодування, яке повинен сплатити Відповідач складає 84 689, 77- 50 000,00 = 34 689 грн. 77 коп. 20.12.2016 року відповідачу було направлено лист №2128 АХА/АГ з вимогою сплатити заборгованість. Відповідач вказаної суми заборгованості до цього часу не сплатив.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи за його вісутності.

Відповідачем також подано відзив до суду Вх. № 30098 від 26.06.2018 року, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що 16.11.2015 року Червонозаводським районним судом по справі 646/5671/15-п було ухвалено постанову. Не погодившись із висновками суду першої інстанції я подав апеляційну скаргу. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 18.10.2016 року мою апеляційну скаргу залишено без задоволення. 16.02.2017 року я звернувся до Апеляційного суду Харківської області з заявою про виправлення описки в мотивувальній частині постанови від 18.10.2016 року та визнання вини ОСОБА_3 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В постанові Апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2017 року по справі №б4б/5б7і/і5-п в мотивувальній частині зазначено, що Встановлено, що в матеріалах справи міститься висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22.04.2016 року, проведеної Харківським науково-дослідницьким інститутом судових справ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (а.с. 57-64 ) та висновок судової автотехнічної експертизи від 15.09.2015 року №419/15, проведеної НДЕКЦ у Харківській області (а.с. 32-37), з висновків яких вбачається, що дії обох автомобілістів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. п. 8.7.3., 8.10. Правил дорожнього руху України. Проте, встановлювати ступінь вини кожного з водіїв при розгляді адміністративного матеріалу у відношенні одного з них суд позбавлений можливості. Адміністративний протокол у відношенні ОСОБА_3 працівниками ГУН поліції не складено, у зв`язку з чим її вина може бути встановлена при розгляді справи судом в порядку цивільного судочинства. Виходячи з наведеного випливає, що суд фактично встановив в діях ОСОБА_3 ознаки адміністративного правопорушення. В січні 2017 року відповідач отримав лист з додатками від ТОВ A.S.A GROUP, в якому було зазначено про мою заборгованість перед страховою компанією АХА в розмірі 34 689 грн. 77 коп. Серед додатків знаходилась копія постанови Червонозаводського районного суду від 16.11.2015 року з відміткою суду про постанова набрала законної сили 27.11.2015 року. Тобто, лише 18.10.2016 року постанова Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року набрала законної сили. З зазначеного питання відповідач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова, який своїм листом від 30.05.2017 року вих. № 21350, за підписом голови суду Шелест І.М., повідомив, що за наслідками моєї заяви була проведена перевірка та складено відповідний акт, оскільки факти викладені в заяві знайшли своє часткове підтвердження. Було встановлено, що постанову суду від 16.11.2015 року зі штампом набрання чинності 27.11.2015 року виготовила консультант суду ОСОБА_4 , що узгоджується з переліком її обов`язків зазначених в посадовій інструкції. Крім цього, було зазначено, що постанова суду від 16.11.2015 року набрала законної сили 18.10.2016 року. В подальшому ОСОБА_5 - представник страхової компанії, про це мені повідомили представник страхової компанії АХА, робітник ТОВ Асистуюча компанія Укравтоекспертиза ОСОБА_6 , отримав в суді та надав зазначену підробку постанову суду до страхової компанії АХА, яка в свою чергу звернулась до МТСБУ за для отримання відшкодування. 05.10.2016 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування AT СК АХА Страхування у розмірі 50000 грн., на підставі підробної постанови. Тобто незаконно отримала виплату за рахунок держави.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та представників, дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року, водій ОСОБА_1 16.04.2015 р. о 08 год 50 хв. керував автомобілем КІА держномер НОМЕР_2 по пров. Короленко в м.Харкові, здійснив поворот ліворуч на пров. Вірменський перед початком зміни напрямку руху не впевнився в безпеці, а також при перестроюванні не уступив дорогу автомобілю Тойота держномер НОМЕР_1 , який рухався по смузі, на яку він перестроювався, чим порушив вимоги п.10.1, 10.3 ПДР України, внаслідок чого сталося зіткнення даних автомобілів, чим спричинена матеріальна шкода.

Постанова Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року набрала законної сили 18.10.2016 року.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 24.03.2017 року встановлено, що в матеріалах справи міститься висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22.04.2016 року, проведеної Харківським науково-дослідницьким інститутом судових справ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса (а.с. 57-64 ) та висновок судової автотехнічної експертизи від 15.09.2015 року №419/15, проведеної НДЕКЦ у Харківській області (а.с. 32-37), з висновків яких вбачається, що дії обох автомобілістів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. п. 8.7.3., 8.10. Правил дорожнього руху України. Проте, встановлювати ступінь вини кожного з водіїв при розгляді адміністративного матеріалу у відношенні одного з них суд позбавлений можливості. Адміністративний протокол у відношенні ОСОБА_3 працівниками ГУН поліції не складено, у зв`язку з чим її вина може бути встановлена при розгляді справи судом в порядку цивільного судочинства.

Власником автомобіля «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Між ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» укладено договір добровільного страхувачем наземного транспорту «Все включено» №69430а4х.

Автомобіль водія ОСОБА_1 . КІА д.н.з. НОМЕР_2 застрахований не був.

16.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» з заявою №1.003.15.05410 про страховий випадок, та надав постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року, яка начебто набрала законної сили, однак це не так.

На підставі заяви ОСОБА_2 було здійснено розрахунок страхового відшкодування 23.04.2015 року (а.с.34), складено страховий акт №1.003.15.05410/VESKO9486 (а.с. 35).

Позивачем ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» 24.04.2015 року було сплачено на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 81505,77 грн., яке було перераховано ТОВ Артсіті, для виконання ремонтних робіт. (а.с.36)

Однак, суд звертає увагу позивача, що ним було безпідставно виплачено кошти ОСОБА_2 в розмірі 81505,77 грн. 23.04.2015 року, з огляду на те, що постанова Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року, якою встановлювалась вина особи винної в ДТП, не набрала законної сили.

Отже, законних підстав здійснювати виплату до того, як судом було встановлено винну особу у ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» не було.

Також факт видачі постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року, з відміткою набрання чинності раніше аніж вірна дата підтверджується листом Голови Червонозаводського районного суду м. Харкова, в якому вказано про помилковість такої видачі.

Стосовно того, що водій ОСОБА_3 не мала права керувати автомобілем, суд не погоджується з даним твердженням відповідача, з огляду на те, що відповідно до Постанови КМУ від 10.10.2001 року №1306 «Про Правила дорожнього руху» та ст. 126 КУпАП, для того щоб керувати транспортним засобом, власником якого є інша особа водій повинен мати при собі: посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; у випадках передбачених законодавством, також ліцензійну картку на транспортний засіб.

Також суд звертає увагу, що позивач дійшов хибного висновку, вказуючи, що вина у вчиненні ДТП 16.04.2014 року відбулася лише з вини водія ОСОБА_1 , з огляду на те, що як встановлено Постановою Апеляційного суду Харківської області від 24.03.2017 року, в матеріалах справи міститься висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22.04.2016 року, проведеної Харківським науково-дослідницьким інститутом судових справ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса (а.с. 57-64 ) та висновок судової автотехнічної експертизи від 15.09.2015 року №419/15, проведеної НДЕКЦ у Харківській області (а.с. 32-37), з висновків яких вбачається, що дії обох автомобілістів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. п. 8.7.3., 8.10. Правил дорожнього руху України. Проте, встановлювати ступінь вини кожного з водіїв при розгляді адміністративного матеріалу у відношенні одного з них суд позбавлений можливості. Адміністративний протокол у відношенні ОСОБА_3 працівниками ГУН поліції не складено, у зв`язку з чим її вина може бути встановлена при розгляді справи судом в порядку цивільного судочинства.

Отже вищевказаним висновком судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 22.04.2016 року, висновоком судової автотехнічної експертизи від 15.09.2015 року №419/15, встановлена вина як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 .

Тому з боку позивача безпідставним виплата була не лише із підстав того, що відбулася на підставі постанови, що ще не набрала законної сили, але і тому, що висновками експертів, встановлена вина обох водіїв.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею її цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від і липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття з) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність

особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Отже, підстав для виплати ОСОБА_2 страхового відшкодування позивач не мав, і в свою чергу безпідставно стягнув з МТСБУ 50000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 01.03.2021 року.

Суддя: