Провадження № 2/161/3449/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.

при секретарі - Фурман Ю.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи - Мигальчук С.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не завляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Боратинської сільської ради Луцького району про визначення місця проживання дитини , -

В С Т А Н О В И В:

20.07.2021 року ОСОБА_4 через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він разом із відповідачкою в період з 10.08.2012 року по 03.02.2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - донька ОСОБА_5 . Протягом тривалого часу їх донька проживала разом із ОСОБА_3 , проте ним неодноразово вносилися пропозиції щодо зміни місця проживання дитини. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2019 року з нього на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх спільної дитини. Однак, із середини літа 2020 року малолітня ОСОБА_5 почала проживати разом зі своїм батьком. У зв`язку з цим, стягнення аліментів з нього було припиненим. Враховуючи наведене, просить суд визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ним - своїм батьком ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила суду, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 впродовж тривалого часу фактично проживає за кордоном разом зі своїм батьком. У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 також проживає за межами України, проте окремо від своєї доньки. При цьому, мати малолітньої ОСОБА_5 не приймає участі у вихованні доньки.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, будь-яких заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавала.

Представник Служби у справах дітей Боратинської сільської ради в судовому засіданні при вирішенні заявлених вимог поклалася на думку суду, а також повідомила, що висновок органу опіки та піклування щодо можливості розв`язання даного спору надати не виявляється за можливе, оскільки ані батьки, ані малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою свого місця реєстрації не проживають.

Представник Органу опіки та піклування Луцької РДА в судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити у його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 з 10.08.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020 року був розірваний.

За час шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина - донька ОСОБА_5 , про що свідчить відповідне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В ході розгляду справи також встановлено, що позивач, відповідач та їх спільна малолітня дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У своєму позові ОСОБА_4 та його представник ставлять питання про визначення місця проживання ОСОБА_5 разом зі своїм батьком.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Наведене вище, у своєму взаємозв`язку свідчить про ту обставину, що сторона, яка заявляє вимоги в порядку ст. 161 СК України, в силу положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, повинна обґрунтувати, що проживання дитини разом з ним/нею буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Як вбачається із повідомлення Служби у справах дітей, сім`ї та соціального захисту населення виконавчого комітету Боратинської сільської ради № 154/1.14/2-21 від 08.12.2021 року, Службою під час виконання доручення суду було встановлено, що позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації в с. Лаврів Луцького р-ну протягом тривалого часу. У зв`язку з цим, Служба не воже провести обстеження умов проживання позивача ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , та надати суду відповідний письмовий висновок щодо можливості розв`язання даного спору.

У свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів того, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з її батьком - позивачем ОСОБА_4 буде відповідати забезпеченню якнайкращим інтересам дитини та що саме проживання з останнім стане пріоритетним для забезпечення її піклування про фізичний, духовний і моральний розвиток.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд позбавлений можливості встановити, що для забезпечення інтересів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначення місця її проживання саме з батьком відповідатиме її якнайкращим інтересам, а тому підстав для задоволення заявлених вимог суд не вбачає.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

У зв`язку з цим, понесені ОСОБА_4 судові витрати по справі, у відповідності до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає залишити за останнім.

Керуючись ст. ст. 10,11, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. ст.141, 150, 151, 157, 159 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не завляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Боратинської сільської ради Луцького району про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області, адреса: м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, .

Третя особа: Служба у справах дітей Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, адреса: Волинська обл., Луцький р-н, с. Боратин, вул. Центральна, 15, .

Рішення у повному обсязі складено 28 грудня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук