Справа № 495/3894/21
№ провадження 2/495/2032/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 грудня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

позивачки: ОСОБА_1

представника позивачки: адвоката Оснач О.А.

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/3894/21

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

27.05.2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - третя особа) про позбавлення батьківських прав (а.с.1-4).

Так, позивачка просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), відносно його дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/3894/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи органу опіки та піклування ВК Білгород-Дністровської МР Одеської області про позбавлення батьківських прав. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.26-27).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2021 року закрито підготовче провадження по справі № 495/3894/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи органу опіки та піклування ВК Білгород-Дністровської МР Одеської області про позбавлення батьківських прав. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.66-67).

Позивачка - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з наступних підстав. Пояснила, що відповідач тривалий час, а саме з 2018 року не сплачує аліменти на утримання своїх дітей та взагалі не приймає ніякої участі у їх вихованні, з моменту розірвання шлюбу, а саме з 2016 року він дітей бачив один раз та навіть не пам`ятає дати їх народження. Крім цього зазначила, що відповідач, як під час їх спільного проживання та наданий час зловживає спиртними напоями, є наркозалежним, не має бажання працювати та забезпечувати своїх дітей. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його дітей, так як він ніяким чином не виконує своїх батьківських обов`язків та діти вже п`ять років знаходяться на повному її утриманні.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Оснач О.А., в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно його дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Пояснила, що відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми та не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач, як батько дітей нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо своїх синів і існує лише формально. Крім того, представник позивачки зауважила, що сам факт заперечення відповідачем проти позову не свідчить про його інтерес до дітей, а позбавлення його батьківських прав не є перешкодою для спілкування і побачення з дітьми, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі наведеного та з урахуванням висновку органу опіки та піклування просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо позбавлення його батьківських прав по відношенню до його синів. Пояснив, що він вважає себе батьком дітей, який їх любить та хоче з ними спілкуватися, але позивачка разом зі своїм співмешканцем чинить йому перешкоди, не надає можливості у спілкуванні з дітьми. Співмешканець позивачки застосовував до нього фізичне насилля, у зв`язку з чим він перебував у лікарні, але до поліції не звертався. Вказав, що дійсно аліменти не сплачує з 2018 року, так як в нього не має освіти і де б він не працевлаштувався, його навколо обманюють. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити, так як він є батьком дітей і вважає недоречним позбавляти його батьківських прав.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Білгород-Дністровської МР в судове засідання не з`явилася, але подав до суду заяву, згідно із якою просить вказану справу розглянути за її відсутністю та винести рішення з врахуванням висновкуоргану опіки та піклування Білгород-Дністровської МР (а.с.70).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши всіх учасників процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 30.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від спільного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, серії НОМЕР_2 (а.с.8).

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, серії НОМЕР_3 (а.с.9).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано, так як шлюбні відносини не склалися (а.с.10).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2018 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового віку для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.

08.05.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонними відділом ДВС ГТУЮ в Одеській області було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

За твердженням позивачки, відповідач аліменти на утримання синів сплачує не систематично і не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 28.02.2021 року склалась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 66 851,12 грн., про що свідчить розрахунок із заборгованості щодо примусового виконання виконавчого листа № 495/1082/18. Згідно із розрахунком заборгованості щодо примусового виконання виконавчого листа № 495/1082/18 станом на 31.10.2021 року, заборгованість зі сплати аліментів відповідача перед позивачкою складає 89374,14 грн. (а.с.14, 78).

Крім цього, позивачка зазначила, що під час перебування з відповідачем у шлюбу він ніколи не прагнув працювати, не забезпечував дітей, що призводило до тяжкої матеріальної ситуації в родині. Надалі відповідач почав зловживати алкоголем, трохи згодом став наркозалежним, поводив себе агресивно. Після розлучення взагалі перестав спілкуватися з дітьми, не цікавився життям дітей та самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Позивачка звернула увагу, що ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надавав і не надає на цей час, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми майже п`ять років, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, тобто батько для дітей існує лише формально.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 20.09.2021 року, вирішено доцільним та в інтересах дитини позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.49-50).

В судове засідання 24.11.2021 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.79-82).

Так, свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою та знайомою позивачки, в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивачку з дитинства та вважає її шлюб не вдалим, так як під час сумісного проживання з ОСОБА_2 , в них постійно виникали сварки, він неодноразово її ображав, мабуть застосовував фізичну силу. Зазначила, що останні десять років на спільних святах, які вона разом з родиною позивачки постійно святкують, відповідача не було. З дітьми відповідач не спілкується, час з ними не проводить та взагалі його тривалий час не видно, біля дітей присутня тільки їх мати.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є братом позивачки та постійно з нею спілкується. Зазначив, що батько к дітям не приходить та не має взагалі бажання їх бачити, ніякої матеріальної допомоги не надає, аліменти не сплачує. Діти є його племінниками та хрещениками, свята проводять завжди разом, на яких батька не має вже шість років, а діти його навіть не впізнають.

Дані обставини і стали підставою для звернення до суду ОСОБА_1 із відповідною позовною заявою.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ст.166 Сімейного кодексу України).

У відповідності до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Матеріалами справи та в ході судового розгляду встановлено, що малолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають разом із матір`ю - ОСОБА_1 та знаходяться на повному її утриманні, яка повністю займається їх духовним та матеріальним забезпеченням, що підтверджується відповідними характеристиками з навчальних, дошкільних закладів та додаткових занять, спортивних секцій (а.с.15-21).

В свою чергу, батько - ОСОБА_2 участі у вихованні синів не приймає та матеріально їх не забезпечує, має заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 31.10.2021 року по виконавчому провадженню № 56322483 становить 89 374,14 гривень, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 03.11.2021 року (а.с.78).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 20.09.2021 року, вирішено доцільним та в інтересах дітей позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.49-50).

Твердження відповідача про те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми спростовується матеріалами справи, показами свідків, які у судовому засіданні зазначили, що відповідач (батько дітей) вже тривалий час взагалі не цікавиться дітьми, які його навіть не впізнають як свого батька, та не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, а навпаки має велику заборгованість зі сплати аліментів, не пам`ятає навіть день народження своїх дітей.

Також, суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що він неодноразово намагався прийти до своїх дітей, але бабуся дітей та співмешканець колишньої дружини постійно чинять йому перешкоди, так я відсутні докази про те, що відповідач звертався до відповідних органів щодо встановлення його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Крім того, під час вирішення органом опіки та піклування питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, він особисто підтвердив, що не спілкується з дітьми близько п`яти років, а з повідомлень дошкільних та навчальних закладів вбачається, що батько дітей не цікавиться їх навчанням та розвитком.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, на даний час наявні належні та допустимі докази, що відповідач - ОСОБА_2 нехтує потребами своїх синів, порушує їх права на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків, не довів зміну своєї поведінки щодо дітей як за час припинення шлюбних відносин, так і під час перебування даної справи в суді, не встановлено прагнення здійснювати належне піклування за дітьми, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо синів. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Аналогічна позиція стосовно позбавлення батьківських прав викладена в Постанові Верховного Суду № 459/3411/18 від 29.09.2021 року.

В Постанові Верховного Суду № 459/3411/18 від 09.11.2020 року йдеться мова про те, що незацікавленість батька, який сплачує аліменти не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Між тим, у даному випадку у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 31.10.2021 року складає 89 374,14 гривень, а його заперечення проти позбавлення батьківських прав ґрунтуються виключно на голослівному твердженні щодо недоречності такої дії, так як він є батьком своїх синів.

Неможливість належного виконання батьківських обов`язків щодо виховання та забезпечення дітей не підтверджена будь-якими обставинами, які б дійсно свідчили про невиконанням відповідачем батьківських обов`язків з обґрунтованих підстав відповідно до чинного законодавства.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналогічна позиція стосовно визначення місця проживання дітей викладена в Постанові Верховного Суду № 752/22028/16-ц.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відповідність та доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав по відношенню до його дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за третьої особи органу опіки та піклування ВК Білгород-Дністровської МР Одеської області про позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його право на спілкування і побачення з дітьми, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни його поведінки та ставлення до дітей.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 164-165 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-77, 81, 141, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав по відношенню до його дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Роз`яснити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його право на спілкування і побачення з дітьми, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни його поведінки та ставлення до дітей.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 22.12.2021 року.

Суддя В.В. Мишко