Номер справи місцевого суду: 495/279/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року, постановленого під головуванням судді Кочко В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням у шахрайстві, -

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням у шахрайстві, в якій просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн., яка була спричинена в результаті звинувачення її у шахрайських діях щодо отримання спадкових прав після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що ОСОБА_2 звинуватив її в шахрайських діях щодо отримання частині спадщини, яка залишилися після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 та у введенні у оману державної нотаріальної контори під час подання відповідних документів щодо прийняття спадкових прав від своєї померлої сестри.

За вказаних обставин позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який у судових засіданнях озвучив позицію ОСОБА_2 по звинуваченню її у шахрайських діях щодо отриманні нею 19.06.2012 р. свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням її у шахрайстві відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 грн. судових витрат у вигляді оплаченого ним гонорару за надання йому адвокатом правової допомоги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, у задоволені заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат у розмірі 3000 грн. відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно звинуватили її у шахрайських діях щодо отримання частини спадщини, яка залишилася після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 та нібито вона ввела в оману державну нотаріальну контору під час подання відповідних документів щодо прийняття спадкових прав своєї померлої сестри ОСОБА_4 , оскільки судовим рішенням апеляційної інстанції було встановлено, що заявницею на підтвердження факту родинних відносин були надані належні докази.

Також зазначає, що суд безпідставно стягнув з неї судові витрати у вигляді оплаченого гонорару адвокату за надання правової допомоги, оскільки на її адресу не було направлене клопотання про стягнення судових витрат, тому вона була позбавлена можливості викласти свої зауваження щодо визначеної суми гонорару та вважає, що відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати повинні бути відшкодовані за рахунок держави, так як в задоволені її позову було відмовлено.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням її у шахрайстві, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не доведена протиправність дій відповідачів, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, а також вини осіб, яких вона вважає заподіювачами шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом зазначила, що при розгляді 07.06.2010 р. Малиновським районним судом м. Одеси у справі №2о-132/2010 знаходилися копії наступних документів: довідка про причину смерті ОСОБА_4 ; свідоцтво про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_4 ; метрична виписка ОСОБА_8 та посвідка про народження ОСОБА_6 і саме ці документи стали підставою для прийняття Малиновським районним судом м.Одеси рішення по справі.

У мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року по справі №2о-132/10, вказано, що Одеський апеляційний суд дослідив ці документи та їх оригінали, а саме: копію довідки про причину смерті ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , копію свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; копію свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; копію метричної виписки ОСОБА_8 ; копія посвідки про народження ОСОБА_6 .

Наявність у матеріалах справи №2о-132/10 вказаних документів стала підставою для відмови 12.12.2019 р. Одеським апеляційним судом у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишення без змін рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р.

У той же час, у мотивувальній частини рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010р. вказано, що суд дослідив: посвідку про народження ОСОБА_11 , де зазначено, що її батьками є ОСОБА_12 (по батькові не розбірливо) та ОСОБА_13 ; метричний витяг про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 де її батьками вказані ОСОБА_12 (по батькові не розбірливо) і ОСОБА_13 та довідку Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010 року у якій зазначено, що книги реєстрації актів записів про народження по с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області за 1931 рік на державне зберігання не надходили (втрачені в роки ВВВ 1941-1945 роки).

Отже, оскаржене рішення суду першої інстанції не містить посилань на документи, на які є посилання суду другої інстанції.

При цьому у рішенні суду від 07.06.2010 р. є посилання на посвідку про народження ОСОБА_11 , метричний витяг про народження ОСОБА_14 та довідка Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010р., тому суд визнав, що тільки ці документи і досліджувалися судом першої інстанції в якості доказів.

Також судом встановлено, що 31.10.1987 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був укладений шлюб, однак рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2010 р. посилання на свідоцтво про укладення шлюбу не містить, а тому встановити, що ОСОБА_8 змінила прізвище і стала ОСОБА_15 , а потім набула прізвище ОСОБА_2 на оглянутих судом першої інстанції та описаних ним у рішенні документах встановити не можливо.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що хоча документи, а саме: копія довідки про причину смерті ОСОБА_4 ; копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_8 ; копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , на які посилається позивачка та які були описані у постанові Одеського апеляційного суду від 12.12.2019 р. і були у матеріалах цивільної справи №2о-132/10, однак судом першої інстанції вони не досліджувалися, оскільки посилань на них у описової (мотивувальної) частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2010 р. не існує.

Суд визнав, що така розбіжність між документами наявними у матеріалах справи №2о-132/10 і документами та їх змістом, які були описані у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2010 р., дали ОСОБА_2 вагомі підстави сумніватися у обґрунтованості цього рішення, а ці сумніві щодо достатності належних, допустимих, достовірних доказів та обґрунтованості оскарженого рішення викласти у апеляційній скарзі, поданої ним на рішення суду по справі №2о-132/10.

Ще до подання апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 , адвокат Батурін С.Е., 06.01.2019 р. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, однак у наданні матеріалів справи для ознайомлення йому було відмовлено так як ОСОБА_2 не був стороною у справі №2о-132/10.

Згідно ст.8 ЦПК України (в ред. 2017р.) до подання апеляційної скарги ОСОБА_2 не мав можливості ознайомитися з матеріалами справи в зв`язку з чим, суд погоджується з відповідачем ОСОБА_2 , що він був змушений подати апеляційну скаргу посилаючись лише на ті докази, які були описані у оскарженому рішенні Малиновського районного суду м. Одеси та наявної у нього копії свідоцтва про укладення 31.10.1987 р. шлюбу між його батьком ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в України є забезпечення державою апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а тому суд погоджується з думкою відповідачів, що право звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції є конституційною, а тому правомірною дією.

Згідно ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Оскільки, подання апеляційної скарги є правовірною дією, а тому само по собі подання апеляційної скарги у якої висловлені критичне відношення до оскарженого процесуального рішення не може завдати моральної шкоди, в зв`язку з чим у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди повинно бути відмовлено.

Пункт 5 ст. 356 ЦПК України, зобов`язує особу, яка подає апеляційну скаргу викласти у неї в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Оскільки, вказана стаття є імперативною нормою права, то ці відомості у обов`язковому порядку повинні бути викладені у апеляційної скарзі. З огляду на те, що апеляційний суд прийняв скаргу до розгляду і відкрив апеляційне провадження, то суд доходить до висновку, що ОСОБА_2 ці вимоги законодавства до форми та змісту апеляційної скарги були виконані.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_2 висловив свої міркування щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого рішення суду по справі №2о-132/10, тобто виконав вимоги законодавства.

Апеляційна скарга це процесуальний документ, яким сторона по справі оскаржує рішення суду першої інстанції, до апеляційного суду шляхом висловлення певної критики судового рішення.

Таким чином при, складанні апеляційної скарги її автор викладає свої міркування і сумніви щодо достатності, належності, достовірності та допустимості доказів, відповідності висновків суду обставинам справи, дотримання або недотримання норм процесуального законодавства та матеріального права, тобто висловлює своє негативне та критичне ставлення щодо законності та обґрунтованості прийнятого рішення.

Ці критичні та негативні висловлювання ОСОБА_2 щодо законності та обґрунтованості оскарженого рішення, які викладені у апеляційній скарзі, носять оціночний характер і не можуть бути розцінені судом, як звинувачення ним позивачки ОСОБА_1 у шахрайстві.

Суд визнав, що відсутність у рішенні суду по справі №2о-132/10 посилань на документи, які були у справі, однак не були описані у рішення давали підстави ОСОБА_2 висловитися щодо недостовірності наданої заявницею суду інформації та відсутності у справі достовірних доказів спорідненості ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

За вказаних обставин, суд на законних підставах прийшов до висновку про те, що висловлювання апелянта у апеляційній скарзі та у суді на її підтримку не є звинуваченням позивачки у шахрайстві, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

Статтею 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» заборонено ототожнення адвоката з клієнтом та втручання у правову позицію адвоката. Його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності, якщо ним не були порушені професійні обов`язки адвоката.

Оскільки, позивачкою не наведено і не доведено порушень адвокатом своїх професійних обов`язків, перелік яких викладений у ст.21 вищевказаного Закону, суд також прийшов до вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог повинно бути відмолено.

Право особи на відшкодування моральної шкоди гарантується ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування суд має дотримуватися принципів розумності і справедливості.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, під час розгляду справи суд має визначити, яка саме моральна шкода була завдана особі, якого розміру відшкодування доцільно визнати необхідним для неї та чи взагалі можна обставини, на які посилається потерпілий, вважати моральною шкодою.

Згідно з ч. 2 п. 5 вищевказаної Постанови, доведенню підлягають: 1) наявність моральної шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також відповідають висновки суду щодо стягнутих з ОСОБА_1 понесених ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та ст. 133 ЦПК України.

За приписами ст.141 ЦПК України суд повинний здійснити між сторонами розподіл судових витрат передбачених ст.133 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 при поданні відзиву наголосив про свій намір, а потім подав клопотання щодо відшкодування витрат пов`язаних з наданням йому правової допомоги при розгляді судом цієї справи в розмірі 3000 грн.

На підтвердження чого до суду були надані: ордер адвоката, договір про надання йому правової допомоги від 28.08.2020р.; розрахунок гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень та оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №60 від 23.11.2020 р. про оплату ним правової допомоги у обумовлені договором 3000 грн.

З вказаних документів вбачається, що сторони визначили розмір гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., яка не залежить від кількості, складності та часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів, а також від кількості судових засідань на яких він був присутнім та витраченого на це часу.

У зв`язку з чим, суд на законних підставах визнав витрати ОСОБА_2 на оплату правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 3000 грн., розрахунок і сплата яких підтверджена наданими документами та квитанціями співмірними із складністю справи, об`єму виконаних адвокатом робіт та із значенням справи для відповідача.

Висновки суду про те, що оскільки судом у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то понесені ОСОБА_2 витрати повинні бути відшкодовані у відповідності до ст. 141 ЦПК України так як витрати понесені відповідачем, які пов`язані з наданням йому правової допомоги (ст.131 ЦПК) повинні бути відшкодовані позивачем, якщо у задоволенні позову буде відмовлено.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у вигляді оплаченого ОСОБА_2 гонорару за надання йому адвокатом правової допомоги у розмірі 3000 грн. у зв`язку з відмовою у задоволені позову ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно звинуватили її у шахрайських діях щодо отримання частини спадщини, яка залишилася після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 та нібито вона ввела в оману державну нотаріальну контору під час подання відповідних документів щодо прийняття спадкових прав своєї померлої сестри ОСОБА_4 , оскільки судовим рішенням апеляційної інстанції було встановлено, що заявницею на підтвердження факту родинних відносин були надані належні докази,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаним доводам надана правова обґрунтована оцінка судом першої інстанції та зазначені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Доводи про те, що суд безпідставно стягнув з неї судові витрати у вигляді оплаченого гонорару адвокату за надання правової допомоги, оскільки понесені судові витрати уразі відмови у задоволені її позову,повинні бути відшкодовані за рахунок держави, так як вона є вдовою загиблого та має пільги, тому звільнена від сплати судового збору, на підтвердження чого надала копію посвідчення, пред`явник якого має пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих)ветеранів війни, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, згідно п.8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісті, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, спір, який виник між сторонами не пов`язаний із соціальним захистом позивача, а є приватно-правовим спором про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням у шахрайстві, тому оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено, витрати,пов`язані з наданням правової допомоги, який поніс відповідач, повинні бути відшкодовані позивачем.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра