Справа № 186/1462/20
Номер провадження № 2/0186/43/21
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2021 року м.Першотравенськ. Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Янжули С.А.
секретар - Селіванова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на рухоме майно,
05 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на рухоме майно.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 12 липня 2008 року.
Від шлюбу мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік помер. Все належне йому майно він заповідав їй.
Після смерті чоловіка була заведена спадкова справа №104/2019.
На теперішній час, враховуючи, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, нотаріусом між спадкоємцями поділена 1/2 частка автомобіля, яка припадала на померлого чоловіка. Вартість автомобіля становить 43 154 гривень.
Окрім неї, як спадкоємця за заповітом, є наступні спадкоємці, які мають обов`язкову частку в спадщині: їх спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька чоловіка від попереднього шлюбу ОСОБА_6 та батько померлого чоловіка - ОСОБА_7 , який від спадщини відмовився та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовільнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву у встановлений строк не подала, про дату розгляду справи повідомлена належним чином під підпис, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, просить суд ухвалити рішення згідно чинного законодавства, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини.
Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити.
За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 12 липня 2008 року підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 12 липня 2008 року, прізвище дружини змінено на ОСОБА_9 .
Копією свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 05 серпня 2010 року підтверджується, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 28 травня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивача - ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_5 від 27 травня 2019 року.

За життя чоловік позивача - ОСОБА_4 склав заповіт від 08 лютого 2018 року, за яким все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалось, всі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів ОСОБА_1 (позивачу по справі).

З дослідженої судом копії спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 №104/2019 року, вбачається, що право на спадщину за заповітом та за законом має ОСОБА_1 (позивач по справі), від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за законом (обов`язкова частка) - донька померлого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (на час смерті спадкодавця - неповнолітня) та батько померлого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Останній зробив заяву про відмову від прийняття спадщини від 02 липня 2019 року.

Крім вказаних осіб із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся син померлого - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з наявність заповіту та відсутності права на обов`язкову частку в спадщині.

Спадщина, що залишилася після смерті ОСОБА_4 складалася з 1/2 частки спірного автомобіля та двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та про право на спадщину за заповітом - ОСОБА_1 .

Довідками про отримані доходи підтверджується, що ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по грудень 2017 року отримувала заробітну плату в ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", ОСОБА_4 за період з 11 листопада 2016 року по 31 грудня 2017 року отримував страхові виплати потерпілого на виробництві та за період з 2015-2017 роки отримував пенсію за віком.

Суд також враховує, що позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві, копія якої долучена до матеріалів даної справи, до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу від 20 березня 2019 року, зазначала, що з літа 2016 року фактично припинила сімейні відносини з відповідачем, однак рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 28 травня 2019 року, тобто на момент смерті чоловіка позивача, вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

В даній справі відсутній спір щодо дійсної вартості спірного рухомого майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за сумісні кошти, придбали автомобіль "ВАЗ 21070", 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 .

Суд вважає за можливе визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірного транспортного засобу.

Оскільки позивач не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, то останні слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264, 280-283 ЦПК України, ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, - суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на рухоме майно - задовільнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН № НОМЕР_6 , право власності на 1/2 частку транспортного засобу "ВАЗ 21070", 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 27 грудня 2017 року, зареєстрований за ОСОБА_4 .

Судовий збір по справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: С.А. Янжула.