Справа № 740/4229/21
Провадження № 2/740/1194/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Зінич А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

установив:

У липні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 2003 року проживає з родиною у АДРЕСА_1 . Фактично з 2003 року постійно відкрито володіє та користується вказаним житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, утримує приміщення в належному стані, здійснює оплату за комунальні послуги, проводить поточні роботи.

У вказаному будинку позивачка оселилася зі згоди власника ОСОБА_2 , яка у 2003 році передала позивачці житловий будинок з техпаспортом від 12.12.1989 року та переїхала в інше місце проживання, невідоме позивачці. За цей будинок позивачкою було сплачено кошти у сумі 2000 грн власниці ОСОБА_2 та була домовленість, що в подальшому вони укладуть договір купівлі-продажу зазначеного будинку.

З 2003 року до часу смерті ОСОБА_2 (2020 рік) жодних пропозицій укладення договору чи претензій щодо користування будинком не надходило. Щодо спадкоємців ОСОБА_2 позивачці нічого не відомо. За весь час з 2003 року ніхто не приїздив, будинком не цікавився.

Факт відкритого, безперервного володіння та користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року підтверджується довідкою Кукшинського старостинського округу Вертіївської сільської ради Ніжинського району від 23.04.2021 року № 179/11-19, відповідно до якої позивачка ОСОБА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , постійно проживає без реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 , з 2003 року.

Позивачка вважала, що набула право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю, оскільки станом на день звернення до суду добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним будинком протягом 16 років.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 липня 2021 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08-30 год. 18 серпня 2021 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року підготовче провадження у справі закрито; справу призначено до судового розгляду на 10-00 год. 28 вересня 2021 року, який у подальшому неодноразово відкладався з різних причин, востаннє на 13 грудня 2021 року, 09-00 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

У справі містяться заяви позивачки про розгляд справи без її участі, підтримання позову та прохання його задовольнити.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з довідкою про технічний стан нерухомого майна від 07 квітня 2021 року № 192, житловий будинок у АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 грудня 1993 року № 49, посвідченого секретарем виконкому Кукшинської сільської ради народних депутатів (а. с. 19). Копія вказаного договору дарування міститься на а. с. 25, 26.

Відповідно до довідок Кукшинського старостинського округу Вертіївської сільської ради від 23 квітня 2021 року № 179/11-19 та Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 13 липня 2021 року № 919/11-19, ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , постійно проживає без реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 , з 2003 року; за вказаною адресою обробляє земельну ділянку, проводить поточні ремонтні роботи, сплачує всі платежі. Сільська рада не заперечує оформлення права власності на вказаний будинок за ОСОБА_1 .

За твердженням позивачки, в указаному будинку вона оселилася зі згоди власника ОСОБА_2 , яка у 2003 році передала позивачці житловий будинок з техпаспортом від 12.12.1989 року та переїхала в інше місце проживання, невідоме позивачці. За цей будинок позивачка сплатила кошти у сумі 2000 грн власниці ОСОБА_2 та була домовленість, що в подальшому вони укладуть договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Оскільки такий договір між ними в подальшому не укладався, а позивачка на день звернення до суду з цим позовом добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним будинком протягом 16 років, то вважає, що набула право власності на цей будинок за набувальною давністю.

Як указано у ч. 1 ст. 321 ЦК України, п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Також йдеться мова про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в цьому випадку відсутні.

Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 подала позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, у той час як і сама позивачка у позовній заяві зазначала, про що також свідчать надані нею матеріали, про наявність відомостей про власника спірного нерухомого майна, якого (або його правонаступників) позивачка не просила залучити відповідачем.

Оскільки позов подано до неналежного відповідача, то в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 259, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 24 грудня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко