Справа № 209/97/21
Провадження № 2/209/462/21
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2021 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шендрика К.Л.,

за участі секретаря Драгунцевої С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення розміру його часток, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визначити частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , рівними, по 1/2 частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28.01.2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.02.2020 року шлюб було розірвано. Перебуваючи у шлюбі, вони набули у власність трьох кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де зараз вона проживає з дітьми, відповідач проживає окремо. На придбання квартири, вони отримали грошовий кредит в АКБ «ТАС-Комерцбанк» та квартира була передана в іпотеку банку. У лютому 2012 року кредит був повністю виплачений. При державній реєстрації квартира була оформлена на відповідача. Враховуючи, що відповідач не визнає квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та не бажає у нотаріуса добровільно розділити на частки їх квартиру, вона звернулась до суду.

13.05.2021 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1084,97 грн.

На обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що з січня 2006 року по 28.03.2020 року вони перебували у шлюбі, але спільне проживання та сімейні відносини з відповідачем тривали менше року. Після народження сина ОСОБА_5 , їх сімейні відносини почали псуватися. З листопада 2006 року до розірвання шлюбу 28.03.2020 року між ними фактично припинилися шлюбні відносини. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах він набув у власність трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на придбання якої отримав грошовий кредит к АКБ «ТАС-Комерцбанк». Починаючи з 2012 року він почав проживати окремо. В спірній квартирі залишились проживати відповідач з сином. Відповідач не вносила кошти на погашення кредиту, кредит погашав він особисто. Для здійснення останнього платежу по квартирі, він 17.02.2013 року взяв у борг у своєї сестри ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 5061 дол. США. Вважає, що первісний позов є безпідставним та не підтверджений доказами, оскільки відповідач жодної гривні на придбання квартири не дала.

02.06.2021 року представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним адвокат Московчук А.М. подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. На обґрунтування відзиву посилався, що відповідно до п. 4 абз. 2 іпотечного договору № 0310/0807/71-228-Z-1 вказано, що позичальник свідчить, що його дружина згодна з укладанням цього договору та з отриманням кредиту, який отримується позичальником в інтересах сім`ї, на підтвердження чого дружина позичальника надала письмову згоду. Щодо грошових коштів, які були взяті відповідачем за первісним позовом у борг, посилаючись на ч. 3 ст. 61 СК України, зазначає, що це не може бути підставою для визнання квартири індивідуальною власністю. Тому вважає, що підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Ухвалою від 04.02.2021 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 20.07.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Московчук А.М. не з`явився, подав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити первісний позов в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

В судове засідання представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним адвокат Бурдік В.І. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Первісний позов не визнав, просив задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2006 року по 25.02.2020 року, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.02.2020 року (а.с. 8).

Сторони 30.08.2007 року купили квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та 29.09.2007 року зареєстрували право власності у ОКП «Дніпродзержинське БТІ» на ОСОБА_2 , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу нерухомого майна, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу з державного реєстру правочинів (а.с. 9, 10, 51-54).

Згідно іпотечного договору № 0310/0807/71-228-Z-1 від 30.08.2007 року (а.с. 11-12, 56-59), ОСОБА_2 уклав договір іпотеки з АКБ «ТАС-Комерцбанк», відповідно до якого передав у іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У абз. 2 п. 4 Іпотечного договору вказано, що позичальник свідчить, що його дружина згодна з укладанням цього договору та з отриманням кредиту, який отримується позичальником в інтересах сім`ї. На підтвердження цього дружина позичальника надала банку письмово таку згоду.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.01.2021 року (а.с. 15), власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 30.08.2007 року приватним нотаріусом Кир`як С.А. на вказану квартиру було зареєстровано обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі іпотечного договору, іпотекодержателем є ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії ПАТ «Альфа-Банк», як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про те, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного іпотечного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірної квартири за кожним із них, оскільки спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї.

Суд не приймає надані представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним у якості доказів придбання квартири за особисті кошти копії боргової розписки, заповіту, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, договір від 11.08.1995 року та витяг реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с.60, 80-83), оскільки вказані документи не свідчать про придбання спірної квартири за особисті кошти.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, 12, 13, 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Первісний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення розміру його часток задовольнити у повному обсязі.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити по 1/2 частці у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1992 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 97 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання особистою власністю майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 13 грудня 2021 року.

Суддя К.Л. Шендрик