Справа № 576/2715/20
Провадження № 2/576/52/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.21 м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Сапона О.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 30 червня 2020 року він побачив на електронному ресурсі «ОLХ» оголошення про продаж коробки передач для легкового автомобіля «Volkswagen». За вказаним телефоном він зв`язався з менеджером СТО, на якому здійснюється розбирання вживаних автомобілів ОСОБА_2 , який повідомив, що необхідна йому коробка передач для автомобіля «Volkswagen» є в наявності та коштуватиме 9400 грн. При цьому той попросив сплатити аванс у розмірі 1400 грн. на банківський картковий рахунок власником якого, як йому стало відомо згодом, є ОСОБА_4 . Також ОСОБА_2 попросив надати інформацію щодо відділення «Нової пошти», на яке необхідно вислати коробку передач для його автомобіля.

Цього ж дня позивач переказав 1400 грн. авансу на вказаний ОСОБА_2 рахунок ОСОБА_4 , а той у свою чергу, надіслав йому фотографію чеку, де було зазначено номер експрес-накладної на товар. При цьому, позивач звернув увагу на те, що у вказаній накладній відправником товару було зазначено мешканця м. Зборів Тернопільської області ОСОБА_3 . 03 липня 2020 року ОСОБА_2 зателефонував позивачу та повідомив, що товар прибув у м. Глухів і знаходиться у відділення № 1 «Нової пошти». Він прибув до поштового відділення, оплатив 8000 грн. за товар та комісію 180 і 430 грн. і отримав товар.

Але 06 липня 2020 року, коли він прибув на станцію техобслуговування для заміни коробки передач на своєму автомобілі, було виявлено, що вона не підходить для автомобіля «Volkswagen». Цього ж дня, він зателефонував ОСОБА_3 та повідомив йому про невідповідність товару. Позивач вимагав прийняти назад товар та повернути йому сплачені кошти. ОСОБА_3 йому повідомив, що може повернути лише 4000 грн., оскільки інші 4000 грн. він вже перерахував ОСОБА_2 на банківську карту ОСОБА_4 . Після цього, позивач зателефонував ОСОБА_2 з вимогою повернути йому кошти, але він відповів грубо і нецензурно, сказав, що ніякі кошти повертати не буде.

08 липня 2020 року позивач надіслав товар ОСОБА_3 , але він повернув йому лише 4000 грн. на банківський картковий рахунок позивача. Решту коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути відмовилися.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку 6010 грн. матеріальної та 5000 грн. моральної шкоди, заподіяної у зв`язку із неналежним виконанням договору купівлі-продажу, а також 31185 грн. неустойки.

Ухвалою суду від 06 січня 2021 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачам була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачам був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов.

Відповідач ОСОБА_2 19 січня 2021 року отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви ОСОБА_1 з доданими до неї документами. А 03 лютого 2021 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що позивачем не надано жодного доказу, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі. Крім того, зазначає, що позивачем не надано жодного доказу укладення будь-якого договору з жодним із відповідачів, а отже між сторонами у справі відсутні законні договірні відносини і наслідки за неналежне виконання договору не можуть застосовуватись. За таких обставин просить суд визнати його неналежним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 , відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 18 січня 2021 року отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви ОСОБА_1 з доданими до неї документами. А 26 січня 2021 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого 30 червня 2006 року йому зателефонував ОСОБА_2 з проханням купівлі коробки передач, але не для свої потреб, а для перепродажу іншій стороні. Узгодивши ціну, яка на той момент складала 4000 грн. ОСОБА_2 повідомив його про те, що ним знайдено клієнта на неї, але суму він запропонував свою, яка мала складати 8000 гривень, на яку позивач ОСОБА_1 погодився. Узгодивши адресу надсилання коробки передач, ним було запропоновано ОСОБА_2 сплатити йому завдаток у сумі 400 грн., що ним було виконано. Цього ж дня, взявши коробку передач, яка по словах ОСОБА_2 підходила до автомобіля позивача ОСОБА_1 він відправив її останньому у відділення № 1 за адресою: м. Глухів, Сумська область з оголошеною вартістю на деталь 8000 грн., з яких 4000 грн. мав переслати на банківську картку ОСОБА_4 . А 06 липня 2020 року до нього зателефонував ОСОБА_1 і повідомив, що дана деталь йому не підходить, оскільки в нього зовсім інша марка автомобіля та вимагав прийняти назад товар і повернути йому кошти, які він сплатив за неї. В ході розмови він повідомив ОСОБА_1 , що ціна даної деталі, яку він оголосив ОСОБА_2 складала 4000 грн., тому він в змозі повернути йому лише цю частину коштів, а решта 4000 грн. ним була відправлена на банківську картку ОСОБА_4 , на що позивач погодився і повідомив, що даний товар надішле за адресою попереднього відправлення і вкаже суму у розмірі 4000 грн. Після цього, він отримав деталь, відправлену ОСОБА_1 та здійснив переказ останньому на суму 4468 грн. Враховуючи викладене просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до нього як до відповідача у справі.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 05 лютого 2021 року отримав відзив відповідача ОСОБА_3 , 06 лютого 2021 року відповідача ОСОБА_2 . А 09 лютого 2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кугая А.В. надійшла заява, в якій останній відмовляється від вимог до відповідача ФОП ОСОБА_4 , а вимоги до інших відповідачів просить задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судом встановлено, що 30.06.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу запчастин до автомобіля (коробки передач до автомобіля «Volkswagen») вартістю 8000 грн., оплату яких позивач провів 03.07.2020 через ТОВ «Пост фінанс».

Зокрема, ці обставини підтверджуються експрес-накладною від 30.06.2020, із якої слідує, що цього дня ОСОБА_3 відправив на адресу ОСОБА_1 запчастини до автомобіля оголошеною вартістю 8000 грн. та документом на переказ готівки, виданої ТОВ «Пост фінанс», з якої вбачається, що 03 липня 2020 року ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_3 8000 грн. за отримані запчастини.

Також судом встановлено, що обумовлені договором запчастини за своїми технічними характеристиками не відповідали його умовам (продана коробка передач взагалі не підходила до автомобіля покупця), про що позивач негайно повідомив відповідача ОСОБА_3 та поставив останньому вимогу повернути кошти. (Ці обставини підтверджуються поясненнями позивача ОСОБА_1 , якими той обґрунтовує свої позовні вимоги і фактично не заперечуються відповідачем ОСОБА_3 у своєму відзиві на позов).

Також із матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2020 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4000 грн., що підтверджується документом на переказ готівки виданим ТОВ «Пост фінанс».

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ФОП ОСОБА_3 продав позивачу ОСОБА_1 товар з істотним порушенням вимог щодо його якості, а тому, відповідно до положень ч. 2 ст. 673 та ч. 2 ст.678 ЦК України, а також статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач має право відмовитись від договору купівлі-продажу і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Оскільки відповідач ФОП ОСОБА_3 повернув позивачу ОСОБА_1 частину грошових коштів в сумі 4000 грн., то із нього на користь позивач слід стягнути решту сплаченої за договором купівлі-продажу суми, а саме 4000 грн.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не здійснив повернення ОСОБА_1 сплаченої за договором суми у повному обсязі, то відповідно до положень ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» він повинен сплатити позивачу неустойку в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Але, зважаючи на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір не повернутої позивачу суми грошей, то у відповідності до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд вважає необхідним зменшити її розмір, стягнувши з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку в розмірі 2000 грн.

Також судом встановлено, що внаслідок продажу позивачу ОСОБА_5 товару неналежної якості, позивач зазнав певних незручностей, що призвело до душевних переживань і потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, суд приходить до висновку, що відповідач ФОП ОСОБА_3 дійсно спричинив позивачу моральну шкоду. Однак, враховуючи поведінку відповідача, ступінь її негативного впливу на позивача, тяжкість спричиненої шкоди, а також виходячи із засад розумності та справедливості суд оцінює її розмір в 1000 грн., які необхідно стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1167 ЦК України.

Суд не може взяти до уваги заперечення відповідача ОСОБА_3 , що між ним та позивачем ОСОБА_1 не укладався договір купівлі-продажу автозапчастин, а тому він не може виступати відповідачем в цій справі і не може нести відповідальність за його неналежне виконання, оскільки ці твердження спростовуються представленими позивачем письмовими доказами: експрес-накладною від 30.06.2020, яка підтверджує, що ОСОБА_3 відправив на адресу ОСОБА_1 запчастини до автомобіля та документом на переказ готівки, який підтверджує, що ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_3 8000 грн. за отримані запчастини.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 до відповідача ФОП ОСОБА_2 , то суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, що закріплено у ст. 3 ЦК України, а згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, у своєму відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 категорично заперечив факт укладання з позивачем ОСОБА_1 будь-яких договорів купівлі-продажу запчастин та отримання від ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів. При цьому, позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодного належного і допустимого доказу, який би спростовував ці твердження відповідача. Тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним визначити їх розподіл наступним чином.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ФОП ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню і при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, то з відповідача ФОП ОСОБА_3 слід стягнути 2102 грн. судового збору на користь держави.

Щодо стягнення на користь позивача ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, то суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.).

В той же час, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем представлено лише звіт про витрати на правничу допомогу в сумі 3325 грн., яким лише узгоджена між позивачем та адвокатом сума цих втрат. Однак, дані про те, що ця сума дійсно була оплачена адвокату, в матеріалах справи відсутні. Тому, ці витрати відшкодуванню не підлягають.

Щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 12712 грн. витрат понесених останнім на професійну правничу допомогу, то ці вимоги підлягають частковому відшкодуванню, з огляду на таке.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до відповідача ОСОБА_2 , то позивач зобов`язаний відшкодувати відповідачу понесені ним витрати на правову допомогу. При цьому, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надано договір про надання правових послуг із додатками, акт виконаних робіт на суму 6356 грн. та квитанція банку про оплату ФОП ОСОБА_6 адвокату витрат на цю суму. Тому, із ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_2 слід стягнути 6356 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку, який викладений в постанові Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 в справі № 755/9215/15-5, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме, як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Велика Палата зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Оскільки ні самим позивачем ОСОБА_5 , ні його адвокатом не надано жодних заперечень проти вимог ФОП ОСОБА_6 щодо відшкодування витрат на правову допомогу у вказаному ним розмірі, то суд зобов`язаний стягнути із позивача всі документально підтверджені витрати на правову допомогу, понесені відповідачем ФОП ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , сплачену за договором купівлі-продажу суму в розмірі 4000 грн., а також 2000 грн. пені та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди. Всього стягнути 7000 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , судовий збір на користь держави в сумі 2102 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , понесені судові витрати в сумі 6356 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Глухівського міськрайонного суду О.В.Сапон