Справа № 298/261/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 298/261/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду від 17 червня 2021 року, повний текст якого складений 18 червня 2021 року, головуюча суддя Лютянська М.С., -

встановив:

05.03.2021 ОСОБА_1 пред`явила зазначений позов до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони з 04.06.2019 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 06. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Сімейні відносини між сторонами не склалися та фактично припинені, сторони не ведуть спільного господарства, разом не проживають, втратили взаємні почуття любові та поваги, подальше збереження шлюбу неможливе.

Донька сторін проживає з позивачкою, перебуває на повному її утриманні, відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Разом із тим, відповідач працездатний, здоровий і має змогу надавати матеріальне утримання дитині. Місце роботи та розмір доходів відповідача позивачці невідомі.

Виходячи з вимог закону щодо прав і обов`язків батьків із утримання та виховання дитини, її розвитку, зважаючи на встановлений законом порядок стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача належить стягнути на користь позивачки аліменти на утримання дитини.

Посилаючись на ці обставини, на положення СК України щодо припинення шлюбу та стягнення аліментів, позивачка ОСОБА_1 просила:

розірвати шлюб, укладений між нею і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і зареєстрований Виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 06 від 04.06.2019;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4800,00 гривень з усіх його доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до її повноліття;

допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу, встановленої законом;

залишити їй прізвище після розірвання шлюбу « ОСОБА_1 »;

стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.06.2021 позов задоволено частково:

шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.06.2019 у Виконкомі Онокіської сільської ради Ужгородського району Закарпатській області за актовим записом № 06, розірвано;

стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття;

допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць;

в інших вимогах позову відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 908,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності в межах задоволеного, з наявності передбачених законом підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини у визначеному судом розмірі.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в частині вирішення вимоги про стягнення аліментів як незаконне. Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального та процесуального права, дослідив ряд документів, проте не надав належної їм оцінки при винесені судового рішення.

Відповідач не погоджується з розміром стягнутих судом аліментів, які є надмірними та ставлять його в скрутне матеріальне становище. Для стягнення аліментів у розмірі 3000,00 грн на дитину суд першої інстанції підстав не мав, відповідного обґрунтування в рішенні не навів.

Під час розгляду справи відповідач наголошував, що сума аліментів, яку він в змозі сплачувати щомісячно, становить 2000 гривень. Він зараз ніде не працює, постійного доходу не має, влаштуватися на роботу не має можливості через травму ноги, внаслідок чого йому була встановлена ІІІ група інвалідності за загальним захворюванням, він отримував допомогу по інвалідності.

Крім того, на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, які в силу свого похилого віку та стану здоров`я потребують його догляду.

Не заперечуючи свого обов`язку щодо утримання доньки, відповідач просить рішення суду в оскарженій частині скасувати і стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн, яка, на його думку, є об`єктивною та відповідає обставинам справи і вимогам СК України.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що відповідач сам підтвердив факт про свій стабільний дохід визнавши, що виїжджає на тимчасові заробітки до Чеської Республіки. Щодо доказу стосовно інвалідності, то такий є неналежними, відповідач є здоровою та працездатною особою, без усяких перешкод у працевлаштуванні за станом здоров`я. Доводи відповідача про те, що його батьки є непрацездатними та перебувають на його утриманні, також нічим не підтверджені, а факт наявності хвороб у матері відповідача не доводить його скрутного становища та не перешкоджає можливості сплачувати аліменти дитині у встановленому судом розмірі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах підстав позову та вимог, заявлених у суді першої інстанції, доводів та вимог апеляційної скарги та з урахуванням положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу не робить висновків стосовно судового рішення по суті в неоскарженій частині, водночас суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання.

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8, 9 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Особа діє у цивільних, у тому числі, в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 7, 8 СК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Встановлено та підтверджується документально, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрували у Виконавчому комітеті Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 04.06.2016 шлюб за актовим записом № 06 та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 8). Рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.06.2021 шлюб між сторонами розірвано, в цій частині рішення не оскаржується.

Сторони проживають нарізно: позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , дитина проживає з матір`ю (а.с. 7, 9), відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Ці обставини ніким не заперечуються.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла адвокат Моняк О.В., заперечував обґрунтованість заявленої позивачкою до стягнення суми аліментів на утримання дитини у 4800,00 грн щомісячно, вважав її завищеною. Зазначав, що наразі не працевлаштований та постійного заробітку не має, влаштуватись на офіційну роботу не може через травму ноги, яку отримав у 2009 році, у зв`язку з чим йому була встановлена ІІІ група інвалідності. Нерухомого майна не має. Крім того, після припинення шлюбних відносин проживає з непрацездатними батьками, які перебувають на його утриманні та через свій похилий вік і стан здоров`я потребують догляду. Посилаючись на недоведеність вимоги щодо розміру аліментів, просив позов задовольнити частково, стягнувши аліменти на утримання доньки у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 25-29).

Суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 надав:

копію виданого на його ім`я 14.05.2009 пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (бланк серії НОМЕР_3 ) зі строком дії по 31.03.2010, за видом пенсії «по інвалідності 3 грп. загальне захворювання» (а.с. 33);

копію довідки від 05.05.2021 № 54, виданої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , лікарем ОСОБА_7 про те, що вона дійсно знаходиться на «Д»-обліку в АЗПСМ с. Кострино КНП «ЦПМСД Великоберезнянської районної ради Закарпатської області» (а.с. 34);

інформацію від 17.05.2021 № 256870137 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відсутності зареєстрованого за ним нерухомого майна (а.с. 35).

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ст. 6 ч. 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

Відповідно до Конституції України, норм СК України, які узгоджуються з приписами Конвенції про права дитини:

кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст. 51 Конституції України);

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; за загальним правилом, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч. 1, 2 СК України);

батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України);

за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 ч. 3);

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини;

мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі;

розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше; за заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період;

той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3).

У рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Отже, матеріальне утримання дітей є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення (ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). У 2021 році розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років становив від 1921,00 грн до 2100,00 грн, для дитини віком від 6 до 18 років становив від 2395,00 грн до 2618,00 грн, а у 2022 році становить (становитиме): для дитини віком до 6 років від 2100,00 грн на 01.01.2022 до 2272,00 грн на 01.12.2022; для дитини віком від 6 до 18 років від 2618,00 грн на 01.01.2022 до 2833,00 грн на 01.12.2022. З урахуванням динаміки прожиткового мінімуму слід враховувати, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дітей із часом значно дорожчає.

Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення гармонійного розвитку, освіти, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. Маючи на своєму утриманні малолітню дитину позивачка поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і її виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію її життя. З часом відносний розмір матеріальної участі того з батьків, з якого присуджені аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, лише зменшується та, як правило, перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч. 3 ЦПК України). Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України).

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 визнав, що має нерегулярний дохід, періодично виїжджає на заробітки до Чеської Республіки, згідний сплачувати аліменти в розмірі 2000,00 грн.

У справі немає доказів наявності у відповідача вад здоров`я, які б перешкоджали йому працювати. Посилання на травму ноги, яка мала місце у 2009 році, та на інвалідність, яка у зв`язку з цим була встановлена, не можуть бути враховані як обставини, що впливають на розмір аліментів на утримання дитини. Медична документація, яка б підтверджувала інвалідність відповідача на час розгляду справи, відсутня, строк дії відповідного пенсійного посвідчення закінчився ще у 2010 році, будь-яких даних і доказів про статус відповідача в подальшому як інваліда у справі немає.

Немає в справі й будь-яких даних і доказів про те, що батьки відповідача перебувають на його повному утриманні та потребують саме його догляду. Так само і твердження відповідача та медична довідка про наявність захворювань у матері відповідача самі по собі теж не впливають на його обов`язок надання належного утримання дитині. Матеріальна підтримка відповідачем батьків пенсійного віку власне відповідає моральним засадам суспільства і, крім того, є прямо визначеним законом обов`язком у разі, якщо непрацездатні батьки потребують матеріальної допомоги (Глава 17 СК України). Отже, доказів і підстав для висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 має на утриманні своїх батьків, такі потребують стороннього догляду і цей догляд здійснюється відповідачем у справі немає, а відповідні доводи, крім того, суперечать фактичним обставинам справи, зокрема, щодо періодичних виїздів відповідача на заробітки за межі України.

Відтак відповідач є молодою, працездатною особою, здатний і має можливість заробляти своєю працею кошти і реалізує її на свій розсуд, спроможний заробляти кошти для на власне утримання та для виконання обов`язку з надання достатнього утримання своїй дитині, не позбавлений можливості вживати активних заходів і для офіційного працевлаштування.

За наведених обставин слід визнати, що у позивачки ОСОБА_1 виникли дійсні підстави для вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. Власне недостатність у матері коштів на утримання дитини сумнівів не викликає, не заперечується по суті й батьком дитини, відповідні доводи позивачки не спростовані, а фактичне часткове визнання позову відповідачем і його позиція про згоду сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі 2000,00 грн у сукупності з іншими матеріалами справи вказує на його фактичну спроможність надавати матеріальне утримання дитині. Сама по собі така ініціативна позиція відповідача прав дитини і позивачки не порушує.

Поряд із цим, пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 4800,00 грн щомісячно, позивачка обґрунтовувала її власне необхідністю виконання батьком дитини обов`язку з її утримання, проте, не враховувала вимоги закону, інші обставини, що мають істотне значення в спорі, та не надала на підтвердження своєї вимоги докази.

Задовольняючи позов щодо стягнення аліментів частково та визначаючи такі в розмірі 3000,00 грн щомісячно, суд першої інстанції враховував передусім доводи позивачки, тому стягнув аліменти в розмірі, який на відповідний час істотно перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років. Рішення суду в частині визначення розміру належних до стягнення аліментів не містить обґрунтування по суті. Тим часом, відповідною мірою заслуговують на увагу доводи відповідача в частині, яка зводиться до необхідності врахування відсутності в нього постійної роботи і стабільного доходу.

Із врахуванням фактів, установлених під час судового розгляду, суд не має підстав залишати поза оцінкою в контексті обставин, що мають значення в справі, докази, що були надані відповідачем, та наведені ним доводи. Суд зауважує, що зважаючи на обставини справи присуджений судом розмір аліментів у 3000,00 грн не узгоджується із законом. Відповідні обставини мають істотне значення в справі та враховуються в сукупності та взаємозв`язку з іншими (вищенаведені норми закону та положення ст. 12 ч. 5, ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Тож рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів у розмірі 3000,00 грн на дитину не може бути визнане достатньо обґрунтованим.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, його половини чи іншої частини, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, ініціативної позиції відповідача щодо сплати аліментів, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення тривалого та достатньо стабільного матеріального утримання малолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі 2500,00 грн на дитину протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який буде близьким до верхньої межі відповідних прожиткових мінімумів, відповідатимуть інтересам дитини, покриватимуть суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та зважаючи на фактичні обставини не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей.

Необхідно також враховувати, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін., а також вирішувати питання про аліменти на дитину відповідно до положень ст.ст. 189, 190 СК України.

Рішення суду першої інстанції містить також певне упущення, яке належить усунути. Відповідно до приписів ст. 182 ч. 2, ст. 184 СК України, присуджуючи аліменти в твердій грошовій сумі та маючи на увазі забезпечення інтересів дитини, суду поряд із визначенням конкретної твердої суми аліментів належить зазначити в рішенні про те, що ця сума не може бути меншою за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ці вимоги закону судом не були виконані, в резолютивній частині рішення відповідна вказівка відсутня.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги результат виконання сторонами обов`язку доказування обставин, що мають значення в справі, та встановлені під час апеляційного розгляду обставини, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виключити з нього судження про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у 3000,00 грн щомісячно, в третьому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «3000 (три) тисячі грн.» замінити цифрами і словами «2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.)», доповнити цей абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.)» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», залишивши в іншій частині апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Великоберезнянського районного суду від 17 червня 2021 року змінити, виключити з його мотивувальної частини судження про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у 3000,00 грн щомісячно, у третьому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «3000 (три) тисячі грн.» замінити цифрами і словами «2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.)», доповнити цей абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.)» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В іншій частині залишити рішення суду щодо стягнення аліментів без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді