Провадження № 2/643/498/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2021 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Майстренко О. М.,за участю секретаря Куліш А.С., представника позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна про визнання договору довічного утримання недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати договір довічного утримання недійсним, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 17 березня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Тетяною Петрівною, зареєстрований в реєстрі № 495.

Вимоги позову мотивує тим, що 17 березня 2017 року вона та її покійний чоловік ОСОБА_4 на вимогу відповідачки уклали договір довічного утримання, вважаючи, що за таким договором буде надаватися догляд та утримання їх сім`ї за що бажали після смерті залишити у власність відповідачці свою квартиру АДРЕСА_1 . На час укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 було 94 роки, він був інвалідом війни 1 групи, хворів на цілу низку невиліковних хвороб та мав тяжкий стан здоров`я, знаходився в безпорадному стані, не міг самостійно рухатися та себе обслуговувати. Протоколами лікування ОСОБА_4 було призначено вживання ліків та сильних знеболювальних анальгетиків, які паралізують центральну нервову систему, пригнічують дихання та здійснюють вплив на психіку, свідомість, викликають сонливість, апатію, сильні головні болі, зниження концентрації та інші побічні явища.

Позивачка звертала увагу, що ОСОБА_4 був вимушений укласти даний договір через безпорадний стан, неможливість самостійно себе обслуговувати, похилий вік, старчу немічність та потребу в сторонній допомозі та догляду. Однак, з часу укладення договору і до своєї смерті ОСОБА_4 не отримав жодного виду догляду від відповідачки. Натомість текст договору довічного утримання складений розпливчато та мінливо, з умовою переходу права власності на майно в момент підписання оспорюваного договору. Обов`язки відповідачки за умовами п. 5 договору сформульовані таким чином, що вона нібито бере на себе зобов`язання здійснювати догляд та фізичну допомогу за гроші відчужувачів та надавати матеріальну допомогу в розмірі 350 гривен щомісяця за потребою.

На думку позивачки, ОСОБА_3 та третя особа навмисно не роз`яснили дійсний зміст договору довічного утримання та його правові наслідки, виклавши його українською мовою, знаючи, що ні вона ні ОСОБА_4 не розуміють державної мови, оскільки є росіянами. Після підписання оспорюваного договору ОСОБА_3 утримувала його примірнику себе, що позбавило ОСОБА_4 можливості ознайомитися з його змістом. Після підписання договору ОСОБА_4 більше не бачив ОСОБА_3 , яка залишила подружжя в безпорадному стані і більше не з`являлася.

Позивачка вважає, що Договір довічного утримання був укладений із порушенням статей 203, 215, 225, 233, 229 ЦК України, так як ОСОБА_4 , неправильно сприймав фактичні обставини правочину, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину та не мав наміру передавати належне йому майно у власність відповідачки, а сам правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків і ніколи не виконувався відповідачкою. На момент підписання оспорюваного договору стан здоров`я ОСОБА_4 різко погіршився, про що свідчать зафіксовані виклики до екстреної медичної допомоги до та після підписання оспорюваного договору. Крім того, ОСОБА_4 був інвалідом війни 1 групи, хворів на невиліковні хвороби, не міг самостійно себе обслуговувати та потребував і бажав отримувати сторонню допомогу від відповідачки, яка наполягала, крім заповіту, укласти ще оспорюваний договір.

Позивачка вважає, що ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій в момент підписання Договору довічного утримання в силу невиліковних хвороб та нервового потрясіння зумовленого страхом смерті, помилявся щодо умов договору та був введений в оману ОСОБА_3 щодо природи та істотних умов оспорюваного договору.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від02 січня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П. про визнання договору довічного утримання недійсним.

16 березня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П. про визнання договору довічного утримання недійсним.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П. про визнання договору довічного утримання недійсним прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Під час розгляду справи позивач за первісним позовом звернулася до суду з заявою про залишення первісного позову без розгляду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2021 року залишено без розгляду первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна про визнання договору довічного утримання недійсним на підставі заяви ОСОБА_3 , закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна про визнання договору довічного утримання недійсним.

Відповідач зустрічний позов отримала, в судове засідання не з`явилася, неодноразово повідомлялася судом належним чином, відзив у передбачений законом строк не подала.

Третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П.в судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Про поважні причини неявки в суд не повідомила, правом подати відзив на позов не скористалася, заперечень щодо його вимог і змісту до суду не направила.

Суд, вивчивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується зібраними у справі доказами, що подружжю Мрачковських на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 травня 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

17 січня 2017 року ОСОБА_2 та 01 лютого 2017 року ОСОБА_4 склали на ім`я ОСОБА_5 (матері ОСОБА_3 ) заповіт на все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося.

17 березня 2017 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т. П., зареєстрований в реєстрі № 495. Умовами договору передбачено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , передають у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати їх утриманням та доглядом довічно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Позивачка є єдиною спадкоємицею померлого, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Відповідно до пункту 5 Договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечувати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 доглядом та фізичною допомогою довічно, а саме: надавати допомогу у вигляді догляду та фізичної допомоги, виконувати призначені медичні процедури, купувати за гроші ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та забезпечувати приготування необхідного харчування, необхідної побутової допомоги на загальну суму не менше розміру мінімальної пенсії щомісяця, а також за необхідності надавати матеріальну допомогу у сумі 350 грн. щомісяця.

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір довічного утримання недійсними з тих підстав, що її померлий чоловік ОСОБА_4 помилився щодо правової природи оспорюваного договору, не усвідомлював значення своїх дій в момент підписання договору довічного утримання, а сам правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Крім того, оспорюваний договір був укладений під впливом тяжких обставин, а саме, значного погіршення стану здоров`я на момент укладення оспорюваного договору, неможливістю самостійно себе обслуговувати, тяжких хвороб в зв`язку з чим позивачка зазначає, що договір довічного утримання не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 та життєвим обставинам, що склалися на момент підписання оспорюваного договору. На думку позивачки ОСОБА_3 навмисно ввела ОСОБА_4 в оману щодо обставин, які мають істотне значення для нього, змусивши укласти договір, за умовами якого відповідачка набуває право власності на майно з моменту нотаріального посвідчення договору або його державної реєстрації. Крім того, визначені оспорюваним договором обов`язки відповідачки, що стосуються догляду та утриманню сім`ї Мрачковських містять мінливий і неточний характер та ніколи відповідачкою не виконувалися.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення правочину та (або) керувати ними.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи, що судом не встановлено, а позивачкою не доведено того, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного договору довічного утримання мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, встановлених статтею 255 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України,волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Частиною першою статті 229 ЦК Українипередбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін та ін.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Такими обставинами можуть бути: вік позивача, стан його здоров`я, можливість самостійно себе обслуговувати, наявність близьких та рідніх тау зв`язку із цим потребиу догляді й сторонній допомозі.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229, 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В цивільній справі № 643/7585/18 за позовом тих же осіб, а саме, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П. про розірвання договору довічного утримання встановлено, що на момент укладення договору довічного утримання сім`я Мрачковських через похилий вік та хвороби не мали змоги піклуватися про себе самостійно, потребували стороннєго догляду на регулярній основі та розраховували після підписання оспорюваного договору з ОСОБА_3 на матеріальну допомогу та задоволення їх життєво необхідних потреб, а саме, прибирання житла, прання, готування їжї, купівлю харчів та ліків, сплату комунальних платежів та інше. Однак, ОСОБА_3 після підписання договору довічного утримання, за умовами якого, особисто мала здійснювати догляд та утримання сім`ї ОСОБА_7 , залишивши їх у безпорадному стані більше не з`являлася. Крім вказаного, ОСОБА_3 жодного разу за період з моменту підписання договору довічного утримання до дня смерті ОСОБА_4 не перераховувала грошові кошти в розмірі 350 гр., передбачені п. 5 оспорюваного договору. Рішенням суду у справі № 643/7585/18 встановлено, що ОСОБА_3 істотно порушила умови договору довічного утримання кожного з відчуджувачів.

На момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_4 був людиною похилого віку (94 роки), інвалідом війни 1 групи, потребував стороннього догляду та медичного лікування. Згідно із медичною документацією ОСОБА_4 хворів на: рак, дисциркуляторна енцефалопатія з вестибуло атактичним синдромом, хворобою Паркінсона (ригидно-тремтлива форма), гіпетонічна хвороба 2 ступеня, атеросклеротичні зміни аорти, та іншізахворювання.

Відповідно до матеріалів справи, 01 лютого 2017 року ОСОБА_4 склав на ім`я матері ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) заповіт на все своє майно, що свідчить про відсутність у нього наміру передавати своє майно у власність ОСОБА_3 в момент підписання оспорюваного договору.

ОСОБА_3 , скориставшись похилим віком, станом здоров`я, старчою неміччю, неможливістю самостійно себе обслуговувати, відсутністю близьких та рідних, не володінням державною мовою та юридичною необізнаністю ОСОБА_4 змусила підписати на її користь оспорюваний договір.

Внаслідок чого 17 березня 2017 року був укладений договір довічного утримання, який ОСОБА_3 навмисно та свідомо не виконувала по відношенню до кожного з відчуджувачів, що встановлено рішенням суду у справі №643/7585/18. Зазначене вказує на умисел ОСОБА_3 діяти недобросовісно та підтверджує відсутність наміру на момент укладення даного договору реального виконання своїх зобов`язань. Це підтверджується тим, що вона жодного разу не з`являлась до сім`ї Мрачковських після підписання оспорюваного договору та не виконувала його умови.Внаслідок цього ОСОБА_4 був позбавлений будь-якої допомоги та догляду, перебував у скрутному матеріальному становищі, в силу свого віку та стану здоров`я не мав змоги забезпечувати собі повноцінне харчування, медичне забезпечення.

Пункт 5 договору довічного утримання викладениймінливо і неточно, що спряло помилці ОСОБА_4 у розумінні природи даного договору та обсягу прав та обов`язків ОСОБА_3 по договору. Враховуючи стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі ОСОБА_4 на момент підписання оспорюваного договору розраховував на догляд та матеріальну допомогу від ОСОБА_3 помиляючись щодо умов, які мали істотне значення для нього.

Крім зазначеного, ОСОБА_3 як власник майна, всупереч вимогам ст. 322 ЦК України систематично порушує свій обов`язок його утримання та не сплачує за комунальні послуги. В наслідкок чого утворилася заборгованість, до позивача пред`явлені позови комунальними підприємствами про стягнення боргів та попередження про відключення відсвітла, опалення, води та газопостачання. Позивачка, 1928 р. н., інвалід 1 групи по зору, ветеран війни, одинка пенсіонерка, потребуюча стороннього догляду опинилася під загрозою позбавлення умов для нормальної життєдіяльності.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинений під впливом помилки та внаслідок впливу тяжких обставин.

Підписуючи оспорюваний договір ОСОБА_4 не мав наміру позбавити себе права власності на квартиру, неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладання оспорюваного правочину. Вчинення оспорюваного правочину з боку відповідачки не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором довічного утримання, що дає підстави для визнання договору недійсним на підставі частини першої статті 229 ЦК України для захисту порушених прав позивача.

Оспорюваний договір підписаний під впливом тяжких обставин для ОСОБА_4 і на вкрай невигідних умовах. Умови договору носять мінливий та неточний характер: «придбання за гроші ОСОБА_4 та приготування необхідного харчування, необхідною побутовою допомогою на загальну суму не менше розміру мінімальної пенсії щомісяця; за необхідності надання матеріальної допомоги, у сумі 350 грн. щомісяця». В договорі не вказано, за чиї кошти та який саме із зазначених видів догляду повинен здійснюватися ОСОБА_3 і як ОСОБА_4 повинен доводити потребу надання матеріальної допомоги, яку жодного разу не отримав.

Скориставшись тяжкими обставинами похилим віком ОСОБА_4 , наявністю у нього невиліковних хвороб, відсутністю близьких та рідних, неможливістю самостійно себе обслуговувати у зв`язку з чим він перебував у безпорадному стані ОСОБА_3 вимагала укладення договору довічного утримання не маючи намір його виконувати. ОСОБА_4 діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що після укладення договору довічного утримання відповідачка буде надавати йому матеріальну допомогу та доглядати за ним та позивачкою до дня їх смерті, після чого їхнє житло перейде у власність відповідачки.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком ОСОБА_4 , його потреби в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку встановленого договором догляду та утримання за відчуджувачами, суд прийшов до переконання, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Підписуючи спірний договір ОСОБА_4 помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правових наслідків укладення оспорюваного правочину, моменту переходу права власності на майно, іншихправ та обов`язків сторін за цим договором. Оспорюваний договір довічного утримання не відповідав внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися на момент укладння даного правочину ОСОБА_4 .

Отже, оспорюваний правочини не відповідає загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України є недійсними.

Частиною першою статті 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно достатті 81 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачкою в ході судового розгляду, надано достатні підтвердження, що ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність підстав для задоволення позову та визнання вказаного правочину недійсним.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Враховуючи, що позов подано без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК, суд приймаючи до уваги вік позивачки, стан її здоров`я та той факт, що вона інвалід 1 групи по зору, ветеран війни, одинка пенсіонерка, потребуюча стороннього догляду, вважає за необхідне застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.Судом встановлено, що договір довічного утримання від 17 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 495, а отже суд може застосувати реституцію як спосіб захисту цивільних прав позивачки.

Отже, суд вважає за необхідне скасувати запис, внесений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П. в реєстр прав власності на нерухоме майно 17 березня 2017 року на підставі договору довічного утримання, посвідченого, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребною Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 495 на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , в частині права власності ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 чоловік позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про смерть, виданного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, серія НОМЕР_2 .

Являючись спадкоємицею першої черги за законом позивачка 06 червня 2021 року звернулася до П`ятої державної нотаріальної конторі із заявою про прийняття спадщини, в зв`язку із чим була відкрита спадкова справа, що підтверджується витягом № 59728956 від 06 березня 2020 року про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи за № 65638898. Таким чином, після смерті ОСОБА_4 єдиною спадкоємицею є його дружина ОСОБА_2 , яка на момент смерті проживала разом з померлим, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 65638898 (у нотаріуса № 261/2020 від 06.03.2020 рок), щодо майна ОСОБА_4 . Інші особи із відповідними заявами до нотаріуса не звертались.

Оскільки після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла ОСОБА_2 , то в силу ст. 1268 ЦК України у неї виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції, висловленої у справі № 6-164цс12, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.01.2013 року) .

Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи всі дослідженні матеріали справи, докази, суд вважає за необхідне повністю задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Відповідно до ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка при поданні до суду позовної заяви звільнена від сплати судового збору, а тому з відповідачки на підставі частини шостої статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908.00 гривень.

Керуючись ч. 1, 3, 6 ст. 203, 216, ст. 233, 257, 261, ч. 1 ст. 638, ст. ст. 744 -750 ЦК України, ст. ст. 3-7, 10-13, 76-83, 141, 174, 241-246, 258,259, 263-268, 272, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ), третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна (місцезнаходження: м. Харків, вул. Шевченка, будинок 173) про визнання договору довічного утримання недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватний нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною 17 березня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за № 495.

Застосувавши реституцію сторін скасувати запис, внесений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною в реєстр прав власності на нерухоме майно 17 березня 2017 року на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого в реєстрі за № 495 на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 101 в частині права власності ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Суддя Майстренко О.М.