Справа № 932/2088/21
Провадження № 2/932/570/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів. Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 приблизно 40 років знайомий із ОСОБА_1 . Наприкінці 2017 року під час зустрічі ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 запропонували позивачу бізнес-проект. Відтак, між позивачем та відповідачами було укладено усний договір, відповідно до якого позивач передав відповідачам грошові кошти у розмірі 70 000 Євро, а останні згідно усної домовленості зобов`язались організувати бізнес у м. Валенсія (Королівство Іспанія), який полягав в оренді квартир (апартаментів), які потім необхідно було здавати туристам з метою отримання прибутку. За умовами договору відповідачі повинні були частину прибутку у розмірі 50% віддавати позивачу після сплати комунальних платежів та податків. Свідком передачі коштів є донька позивача - ОСОБА_4 . Договором також було передбачено, що надавати послуги з пошуку житла та розміщення туристів повинно підприємство, засновниками якого є відповідачі. Позивач зі свого боку, на виконання умов договору, підписував надані відповідачами договори та інші документи, необхідні для здійснення зазначеної підприємницької діяльності. Однак з моменту укладання договору відповідачі жодних коштів ОСОБА_3 не передавали, пояснюючи це розширенням бізнесу, сплатою податків та інших платежів. Після цього позивач у 2018 році поїхав до Іспанії, де дізнався, що ОСОБА_1 зі своїм сином регулярно отримували прибуток, навіть вищий, ніж обіцяли позивачу, однак будь-яких коштів йому не передавали. Перебуваючи в Іспанії ОСОБА_3 сплатив борг відповідачів перед третіми особами у розмірі 34 243 Євро.

07 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнав наявність боргів перед позивачем, про що свідчить попередній договір, складений ним власноруч, відповідно до якого відповідач 1 передає ОСОБА_3 в управління ще 5 апартаментів. Однак фактично в управління нічого не було передано. В подальшому відповідачі припинили будь-які контакти з позивачем, оригіналів документів та звітів про використання грошових коштів не надали. 20 січня 2021 року позивачем було направлено вимогу відповідачам про одностороннє розірвання договору та повернення позивачу грошових коштів у розмірі 104 243, 00 Євро, що за курсом НБУ становить 3 560 471, 79 грн. Проте відповіді на вимогу не отримав. За таких обставин вважає, що позивачі винні йому грошові кошти за укладеним інвестиційним договором, тому просить суд стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти у розмірі 3 560 471 (три мільйона п`ятсот шістдесят тисяч чотириста сімдесят одна) гривня, 79 коп.

Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнають, вважають їх необґрунтованими і безпідставними. Вказують, що законодавством встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, правочин має вчинятись у формі, встановлені законом, а зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» - основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності є договір або проспект цінних паперів. Однак між відповідачами та ОСОБА_3 не укладався ані усний, ані письмовий інвестиційний договір. Умовами не існуючого договору не можуть бути передбачені зобов`язання відповідачів, тому не можливо вимагати виконання умов договору, який сторонами не укладався. Між позивачем та відповідачами була відсутня будь-яка домовленість щодо інвестування спільного бізнес-проекту. Як вказують відповідачі, наведені в позовній заяві умови та обставини усного договору, є лише уявою позивача. Отже, у відповідачів відсутні зобов`язання перед позивачем, тому вони вважають, що вимога про стягнення грошових коштів є безпідставною та не підтверджена жодними доказами. Вимога про солідарне стягнення боргу також є неправомірною, оскільки договір, який би передбачав солідарну відповідальність, сторонами не укладався. Виходячи з цього, просять у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року позовна заява була залишена без руху та надано строк позивачу для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

16.04.2021 року недоліки були усунуті позивачем.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. Суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами.

Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали та заперечили наявність будь-яких відносин між ними та ОСОБА_3 . Ніяких договорів з позивачем не укладали, грошей не отримували. Просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були взаємовідносини з приводу організації спільного бізнес - проекту. Як стверджує позивач, він уклав з ОСОБА_1 усний інвестиційний договір, який передбачав інвестування грошових коштів у розмірі 70 000 Євро, які були передані відповідачам. Останні обіцяли ці грошові кошти використати для організації спільного бізнесу в Іспанії. Бізнес полягав в укладенні довготривалих договорів оренди апартаментів та квартир, які потім здавались туристам. В результаті чого відповідачі отримували дохід, і повинні були ці кошти в розмірі 50% спрямовувати позивачу. Організаційне та фінансове забезпечення бізнесу здійснювалось через низку іноземних компаній, засновником яких був ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Проте відповідачі частину прибутку не передавали позивачу, а також не повернули кошти у розмірі 70 000 Євро та 34 243 Євро, внаслідок чого у них виникла заборгованість перед позивачем.

20 січня 2021 року позивач направив відповідачам вимогу про одностороннє розірвання договору та просив повернути йому грошові кошти у розмірі 104 243, 00 Євро. Однак одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Позивач не зазначив, умовами якого документу було передбачено його право в односторонньому порядку відмовитись від договору. У цій вимозі позивач також посилається на те, що між сторонами було укладено усний договір, проте немає доказів, що такий договір дійсно укладався.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Всі наведені твердження позивача суд не має можливості перевірити, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладання інвестиційного договору та покладення на сторони спільних зобов`язань. Відсутні належні докази передання грошових коштів та отримання їх відповідачами, використання цих коштів на оренду апартаментів, сплату податків та комунальних платежів, а також не доведений факт отримання відповідачами прибутку.

Відповідно до змісту ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач указує, що ним було укладено інвестиційний договір з ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 в усній формі. За цим договором відповідачам була передана сума грошових коштів у розмірі 104 243 Євро.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Законодавчого визначення форми інвестиційного договору немає, а тому потрібно дотримуватись основних правил Цивільного кодексу України щодо укладення договорів. Так, за загальним правилом, встановленим пунктом третім частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Загальна сума інвестиційного договору, що був укладений між сторонами, перевищує обмеження, встановлене п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України більше ніж у 10 000 разів.

Отже, інвестиційний договір, який був укладений в усній формі між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно було вчиняти у письмовій формі. За бажанням сторін такий договір міг бути також нотаріально посвідчений.

Укладання усних договорів на суму понад 100 тис. Євро, що досліджується в даній справі, не допускається. Такий договір суперечить основним вимогам, які є необхідними для чинності правочину, а отже є нікчемним. На практиці документальним підтвердженням укладання такого договору та передачі грошових коштів можуть слугувати розписки. І хоча розписка як борговий документ опосередковує відносини позики, а не інвестування, однак факт передачі грошових коштів був би належним чином зафіксований.

Проте в матеріалах справи немає, і позивачем не надано суду оригіналів розписок, які б свідчили про передання коштів відповідачам.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що правочин, який був укладений між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є нікчемним. Водночас факт передачі коштів на виконання умов договору, не підтверджений належними та допустимим доказами (відсутні фіскальні чеки, не вказаний рух коштів по рахунках, немає розписок та інших боргових документів, попередніх договорів тощо).

В матеріалах справи міститься копія договору про наміри, який виконаний у рукописному вигляді, на аркуші із блокноту. Зі змісту цього документу суд не може становити факт укладання договору, оскільки за ним лише передаються апартаменти в управління позивача. Визнання якоїсь заборгованості перед «Пітером» та ОСОБА_3 не встановлює зобов`язання відповідача з її повернення. Даний документ не встановлює права та обов`язки сторін як учасників інвестиційної діяльності, не фіксує передачу грошових коштів та не покладає обов`язки на відповідачів. Договором про наміри не визначено розмір прибутку, який повинен був повертати відповідач ОСОБА_3 , не вказано нічого щодо порядку та строків повернення основної суми інвестиції. Тому суд не приймає цей доказ як належний.

Інші докази, а саме інвойси, договір про оренду апартаментів, свідчать лише про діяльність відповідачів в Іспанії, однак невідомо, чи уповноважував їх на ведення таких справ позивач. З цих доказів суд також не може встановити обсяг та характер відносин, які мали місце між сторонами та визначити спільні зобов`язання.

Інвойси не перекладені на українську мову і такий переклад не засвідчений. Договір про суборенду апартаментів укладений не між фізичними особами, а іноземними компаніями, тобто юридичними особами. Відтак, кошти передавались ОСОБА_3 як фізичною особою та вносились у статутний каптал чи на рахунки іноземних компаній. Тобто спір між юридичними особами, або між засновниками чи акціонерами, які перебувають в іноземній юрисдикції, може вирішуватись міжнародним комерційним арбітражним судом.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що правові підстави для стягнення заборгованості за усним інвестиційним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , відсутні. Позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, відтак у його задоволенні належить відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), про стягнення грошових коштів, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участі в судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ