справа № 489/4841/20 провадження №2/489/555/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У квітні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 37082,00 грн. та в рахунок моральної шкоди 10000,00 грн.

Як на підставу позовних вимог вказав, що постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.12.2019 по справі № 489/6097/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та звільнено від кримінальної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) відповідач, керуючи транспортним засобом, не забезпечив безпеки та допустив зіткнення з ним як пішоходом, внаслідок чого йому були завдані тілесні ушкодження.

Так як відповідач не намагався відшкодувати добровільно завдану шкоду позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка складається із 2782,00 грн. витрат, понесених на лікування, та 35000,00 грн. упущеної вигоди через невиконання зобов`язань по договору підряду від 01.10.2019 № 01/10/19, укладеного між з ПП «Никвести Продакшн».

06.05.2021 відповідач надав відзив на позов в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що під час ДТП його автомобіль на незначній швидкості, дзеркалом зачепив ОСОБА_1 , який не падав та будь-яких травм голови не отримував. На місце ДТП була викликана швидка, яка не зафіксувала ніяких тілесних ушкоджень голови ОСОБА_1 . Крім того, ДТП відбулася 05.10.2019, а долучені до позову медичні документи про надання позивачу медичної допомоги 07.10.2019, через два дні після ДТП. Більш того, відразу після ДТП позивач звернувся до Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги, де пояснили, що ОСОБА_1 госпіталізований не був. До позову долучені квитанції на придбання ліків на суму 2782, 00 грн., проте відсутні будь-які докази, що саме ці ліки були призначені для лікування ОСОБА_1 травми внаслідок ДТП та докази придбання ліків саме позивачем. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 35000,00 грн. упущеної вигоди, який би він отримав при виконанні зобов`язань за договором № 01/10/19, укладеним між ним та ПП «Никвести Продакшн». Вказаний договір є неналежним та допустимим доказом, штучно створеним позивачем для стягнення грошових коштів. ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не звітував про отримання будь-яких доходів та не перебував на обліку в ДПС як платник податків від вказаної ним діяльності.

На момент ДТП його цивільно правова відповідальність була застрахована у ПрАТ «Українська Пожежно-страхова компанія», а тому позивач вважає себе неналежним відповідачем у справі.

У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив долучити до справи оригінали квитанцій на підтвердження витрат, понесених ним на лікування після ДТП.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що 05.10.2019 о 10:24 годині відповідач ОСОБА_2 в м.Миколаєві, на перехресті проспекту Центрального та вулиці Соборна, керував транспортним засобом марки «KIA CEED», державний номерний знак НОМЕР_1 . При цьому при виконанні маневру повороту ліворуч не надав переваги та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , який перетинав проїзну частину по регульованому пішохідному переходу на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора.

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 були завдані тілесні ушкодження.

Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.12.2019 по справі № 489/6097/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

На підтвердження заподіяння тілесних ушкоджень позивач додав до позову медичні документи згідно яких 07.10.2019 він звертався до лікаря із скаргами на головну біль. У зв`язку із чим перебував на лікарняному з 07.10.2019 по 23.10.2019.

На своє лікування, як зазначає позивач та підтвердив квитанціями, витратив 2782,00 грн.

За клопотанням відповідача ухвалою суду від 15.09.2021 судом було витребувано від Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» відомості щодо перебування ОСОБА_1 на лікуванні в період з 05 по 23.10.2019 із зазначенням травм та захворювань.

Згідно відповіді Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 07.10.2021 № 903/1005 ОСОБА_1 звертався амбулаторно до приймального відділення 05.10.2019 з діагнозом: Забій м`яких тканин правого стегна.

Крім того, на підтвердження упущеної вигоди в сумі 35000,00 грн. позивач надав копію договору підряду від 01.10.2019 №01/10/19, укладений між ним та ПП «Никвести Продакшн».

Із наданого третьою особою ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» полісу № АМ/8156117 від 03.12.2018 вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «KIA CEED», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Відповідно до умов полісу страхова сума за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 200000,00 грн., а за шкоду заподіяну майну 100000,00 грн.

Згідно повідомлення третьої особи від 13.12.2021, наданої на вимогу суду, жоден із учасників ДТП не повідомляв про страховий випадок та не звертався за страховим відшкодуванням до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в порядку та умовах, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів».

Доказів на спростування наведеного у повідомленні страхової компанії особи не надали. Крім того в ході розгляду справи відповідач вказував, що відразу після ДТП він повідомляв позивача про страхову компанію та те, що той може звернутися за страховим відшкодуванням.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у статті 37 Закону №1961-IV. Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно із пунктом 1 статті 35.1 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к, провадження №13-24кс19 зазначила зокрема, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Як встановлено судом та підтверджено повідомленням третьої особи учасники ДТП (сторони по справі) не повідомляли ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про страховий випадок та не зверталися із заявою про страхове відшкодування.

Потерпілим також не заявлено вимог до страховика.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на лікування, розмір яких не перевищує ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю за полісом № АМ/8156117, оскільки це суперечитиме меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Щодо відшкодування упущеної вигоди

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на потерпілу особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання нею своїх обов`язків.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.07.2019 в справі № 200/14946/16-ц.

Із позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду в розмір 35000,00 грн. через невиконання зобов`язань по договору підряду від 01.10.2019 № 01/10/19, укладеного між з ПП «Никвести Продакшн».

Згідно умов вказаного договору позивач зобов`язався надати послуги з фотозйомки, фоторепортажів, прямої трансляції сесії Миколаївської міської ради та засідань її комісії тощо в період з 05 по 14 жовтня 2019 року, за які визначено винагороду в розмірі 35000,00 грн.

Між тим, позивач не надав суду доказів здійснення ним підприємницької діяльності та отримання дозволів на проведення фото та відеозйомок, не довів реальності вказаних доходів.

Суд також звертає увагу, що ДТП сталася 05.10.2019 о 10: 24 годині, тобто, як слідує з змісту договору, після надання позивачем передбаченої ним послуги за 05.10.2019, а до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся в червні 2020 року, тобто через майже дев`ять місяців після ДТП, що в сукупності з іншими наявними у справі доказами ставить під сумнів реальність існування наданого позивачем договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем упущеної вигоди, а тому позов про стягнення такої шкоди задоволенню не підлягає.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (пункти 1-3 частини другої статті 23 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею моральна шкода, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частина друга статті 1167 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Оскільки відшкодування моральної шкоди на страховика може покладатися виключно у випадках, передбачених статтею 26-1 Закону № 1961-IV, до яких не відноситься моральна шкода завдана позивачу, відповідно відшкодування такої шкоди покладається на відповідача, як винуватця ДТП.

Позивач вказує, що завдана йому моральна шкода полягає в фізичному болі, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, перебуванні на стаціонарному лікуванні, пережив потрясіння. Страх за своє життя та здоров`я, потрапивши під автомобіль. Перебуваючи на лікуванні не міг реалізувати свої звичні бажання та змушений був докладати певних додаткових зусиль для відновлення свого звичного ритму життя. У зв`язку із цим він оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи фактичні обставини справи та негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок ДТП, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім розміром відшкодування позивачу моральної шкоди в розмір 3000,00 грн.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. (квитанція № ПН492805 від 28.09.2020) та 2102,00 грн. ( квитанція № ПН492802 від 28.09.2020).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За такого позивач мав сплати судовий збір в розмірі 1681,6 грн. (840,80 х2).

Оскільки в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, за яку позивачем сплачено судовий збір в сумі 2102,00 грн. та за яку ним надмірно сплачено судовий збір в сумі 1261,20 грн., відмовлено відповідно відсутні підстави для стягнення в цій частині судового збору з відповідача, а надмірно сплачений збір підлягає поверненню позивачу в порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Щодо розподілу судового збору за немайнову вимогу по стягнення моральної шкоди то оскільки її задоволено частково на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 252,24 грн. ( 840,80 х 30%).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.) та 252,24 грн. (двісті п`ятдесят чотири тисячі 24 коп.).

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», місцезнаходження: м.Київ. вул. Кирилівська,40.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2021.

Суддя І.В.Коваленко