Номер провадження: 22-ц/813/7969/21
Номер справи місцевого суду: 513/1038/20
Головуючий у першій інстанції Рязанова К. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частки у спільній власності на нерухоме майно та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить припинити право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на частки (долі) в спільному нерухомому майні, а саме: в квартирі АДРЕСА_1 , в якості успадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на спадщину за законом на 2/3 частки квартири, що належала його синові ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтував тим, що у 2001 році рішенням Саратського районного суду Одеської області був здійснений розподіл квартири АДРЕСА_1 , у якій до цього проживав позивач зі своєю колишньою сім`єю. В результаті розподілу позивачу присуджена 4/5 частина квартиру, а його сину ОСОБА_5 1/5 частина.

До 2014 року в зазначеній квартирі проживав син позивача - ОСОБА_4 . У 2014 році ОСОБА_4 помер. В результаті із заявою про відкриття спадщини за законом після смерті останнього до нотаріальної контори звернулися - позивач як батько, ОСОБА_2 як колишня дружина та його донька ОСОБА_3 .

Приватним нотаріусом була поділена 1/5 частина квартири спадкодавця на три частини, тобто трьом спадкоємцям за законом по 1/3 частині кожному. В наслідок чого частка позивача складає 4/5 +1/3= 4/65 загальної площі квартири = 82,3 кв.м. Частки відповідачів складає по 6,3 кв.м. кожному. Також позивач зазначає, що позивачі у вищевказаній квартирі не проживають з 2012 року. Участь в утриманні не приймають. У зв`язку з тим що протягом тривалого часу в квартирі ніхто не проживає, тому позивач вирішив продати її, про що у телефонному режимі він повідомив відповідачів. Крім того, він також пропонував відповідачам підписати договір купівлі-продажу квартири та кожному отримати вартість за свою частку квартири. Також позивач зазначає, що частки відповідачів є незначними. Квартира за своєю конструкцією є двоповерховою. Виділ в натурі ні по розміру, ні по конструкції, неможливий. Щоб зберегти квартиру, не дати її розвалитися, необхідно лиш її реалізувати. Однак згоду на продаж квартири з боку відповідачів він не отримував.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 23 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частки у спільній власності на нерухоме майно та визнання права власності відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1) суд першої інстанції невірно зазначив у судовому рішення його пояснення;

2) суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що у нього із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неприязні стосунки, він не буде проживати разом із ними та квартиру їм не віддасть.

Відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивовано тим, що доводи апеляційної скарги знаходяться поза межами предмета доказування.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі ухвали Саратського районного суду Одеської області про затвердження мирової угоди від 16 лютого 2001 року позивачу належить 4/5 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/5 частка належала ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Саратського районного управління юстиції в Одеській області 26 лютого 2014 року.

Після смерті останнього, залишилось спадкове майно, що складається з 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на зазначену квартиру.

Із витребуваної судом інформаційної довідки №63925942 зі Спадкового реєстру від 15 березня 2021 року вбачається, що приватним нотаріусом Сулаковим І.І. після смерті спадкодавця ОСОБА_4 заведена спадкова справа №183-2014, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 56266350.

Із копії спадкової справи на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись: 04 липня 2014 року за №296 дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за №297 дружина ОСОБА_2 та 06 серпня 2014 року за № 383 батько ОСОБА_1 , та 10 червня 2015 року видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки спірної квартири належної померлому, за законом ОСОБА_1 ; 02 березня 2021 року видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки спірної квартири, належної померлому, за законом ОСОБА_2 та 02 березня 2021 року видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки спірної квартири, належної померлому, за законом ОСОБА_3 .

Згідно із копії звіту ТОВ "Експертне бюро "Айстра" від 19 жовтня 2020 року ринкова вартість спірної квартири загальною площею 95,0 кв.м. на дату оцінки склала 130055 грн.

Постановою приватного нотаріуса Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 грудня 2020 року відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Так, між сторонами виник спір щодо припинення права власності на частку у спільному майні, правовідносини за яким регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з подальшим повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18).

Рішеннями Європейського суду з прав людини неодноразово (зокрема, у справі "Андрій Руденко проти України", заява № 35041/05), зроблено висновок про порушення національними судами статті 1 Першого протоколу до Конвенції з тих підстав, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена статтею 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Відповідно до висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 для припинення права суб`єкта господарювання (юридичної особи) на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті шостому постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Згідно із частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із копії звіту Товариства з обмеженою відповідальністю "Експертне бюро "Айстра" від 19 жовтня 2020 року ринкова вартість спірної квартири загальною площею 95,0 кв.м. на дату оцінки склала 130055 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що частка кожного з відповідачів спірної квартири складає 6,3 кв.м. із 95 кв.м. або 7,65% від всього майна, вартість 6,3 кв.м частки спірної квартири кожного з відповідачів становить 8625 гривень.

Разом з тим, позивач, порушивши питання про припинення права відповідачів на частки у спільній власності на квартиру АДРЕСА_1 , не дотримавшись вимог частини другої статті 365 ЦК України, і попередньо не вніс на депозитний рахунок суду вартість частки кожного з відповідачів у спільному майні, право на яке він просив припинити, а лише зазначив у позовній заяві та під час судового розгляду, що такі дії будуть вчинені у будь-який час. Разом з тим, внесення суми на депозит суду є гарантією справедливої сатисфакції особі та має бути здійснена до постановлення рішення суду, оскільки суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач не надав доказів щодо неможливості спільного володіння і користування майном, неможливості виділення часток, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 натурі. Клопотання про призначення судової експертизи для з`ясування можливості виділу часток в натурі не заявляв, відповідного висновку експерта суду не надав. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 не має іншого житла на праві власності, спірна квартира є місцем реєстрації останньої та вона має намір проживати в спірній квартирі, якщо позивачем буде надана така можливість. Також, відповідачі не згодні на отримання компенсації вартості їх часток квартири у спільній сумісній власності, тобто, в даному конкретному випадку отримання коштів за позбавлення права власності у розмірі, вказаному позивачем, не є співмірним.

Доводи позивача про неможливість виділення належної кожному відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності на частку у спільній частковій власності у спірній квартирі. Крім того, послання на те, що відповідачі в квартирі не проживають з 2014 року та не беруть участь у витратах щодо ремонту та догляду за квартирою, суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини також не є підставою для припинення права особи на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивач не позбавлений права звернутися із позовом до відповідачів про відшкодування понесених ним витрат на утримання спірної квартири та її ремонт.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Враховуючи інтереси всіх сторін, щодо володіння та користування належними їм частками спірної квартири, вимоги ст. 365 ЦК України, а також те, що позивачем не надано суду доказів того, що припинення права відповідачів на їх частку не завдасть істотної шкоди їх інтересам, зважаючи на відсутність згоди відповідачів на отримання грошової компенсації за їх частки у спільній сумісній власності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо того, що у нього із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неприязні стосунки та він не буде проживати разом із ними та квартиру їм не віддасть, є неспроможними, оскільки також не входять в предмет доказування у вказаній справі.

Крім того, судова колегія не може прийняти до уваги докази внесення коштів на депозитний рахунок суду та експерте дослідження від 30 березня 2021 року з огляду на те, що є новими доказам.и Будь-яких обставин, які виникли лише на стадії апеляційного розгляду справи, і є виключними в розумінні ст. 367 ч. 3 ЦПК України, в якості підстави дослідження апеляційним судом цього нового доказу, який не надавався стороною у районному суді і не досліджувався районним судом, у ОСОБА_1 не наведено.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно із ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. 20 грудня 2021 увільнений від роботи, що підтверджується довідкою №361д від 20.12.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом. Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 21 по 23 грудня 2021 року включно, що підтверджується довідкою №362д від 20.12.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 24 грудня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк