Справа № 463/6134/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2294/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року Львівська міська рада звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - комори, площею 43,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер майна 101) та скасування державної реєстрації права власності на вказане майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що будинок АДРЕСА_1 на праві комунальної власності належить територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради. Крім того, право комунальної власності зареєстровано на приміщення напівпідвалу під індексами 3-1, 3-2, ІІ, VII, VIII, загальною площею 42,2 кв.м., які знаходяться в цьому будинку.

Як власник нежитлових приміщень Львівська міська рада передавала їх в оренду ОСОБА_2 , який на той час був власником квартири АДРЕСА_2 . В подальшому, ОСОБА_2 відчужив належну йому квартиру на користь ОСОБА_1 , про що сторони підписали відповідний договір купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року. Однак, вже 21 лютого 2019 року державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» внесено зміни в розділ щодо об`єкта нерухомого майна, а саме в описі об`єкта нерухомого майна додано комору, площею 43,5 кв.м.

Вказана комора не була об`єктом продажу згідно договору від 26 квітня 2018 року та крім цього, Львівська міська рада не приймала рішення про відчуження такого майно, що виключало можливість реєстрації права власності за відповідачем. Внаслідок незаконної реєстрації права власності на майно, таке вибуло з володіння власника поза його волею. Тому, просили в судовому порядку витребувати спірне майно, а також скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідача на таке майно.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року позов Львівської міської ради - задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - комору, площею 43,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер майна 101).

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 з припиненням права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - комору, площею 43,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер майна 101).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судовий збір у розмірі 5712,60 гривень (п`ять тисяч сімсот дванадцять гривень 60 копійок).

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач просить витребувати комору площею 43,5 кв.м., однак долучає докази наявності права на нежитлові приміщення площею 42,2 кв.м., тобто не доводить своє право на цю комору.

Зазначає, що в інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що власником квартири є він і до квартири належить комора розміром 43,5 кв.м.

Звертає увагу на те, що законність реєстрації права власності на цю комору за ним позивачем спростовано не було

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.

16 грудня 2021 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшло клопотання, в якому він просить відкласти розгляд справи з метою надання можливості позасудового врегулювання спору.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання та проводити розгляд справи без участі представника представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється..

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16 грудня 2021 року, є дата складення повного судового рішення 28 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7-9), нежитлові приміщення напівпідвалу під індексами 3-1, 3-2, ІІ, VII, VIII, загальною площею 42,2 кв.м. на праві комунальної власності належать територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Рішенням Львівської міської ради № 443 від 20 червня 2014 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 » зареєстровано право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на нежитлове приміщення напівпідвалу (індекси частин приміщення II, VII, VIII, 3-1, 3-2) загальною площею 42,2 кв.м по АДРЕСА_1 , згідно з технічним паспортом, складеним Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 25 листопада 2013 року за інвентарним № 365, виділивши вказане приміщення в окремий об`єкт.

Вказане рішення знаходиться в публічному доступі на офіційному веб-сайті Львівської міської ради.

Спірні приміщення були предметом оренди та передавались в користування власнику квартири АДРЕСА_3 цього будинку ОСОБА_2 на підставі договорів оренди № Л-6773-8 від 20 листопада 2008 року (а.с.20-21) та № Л-0956 від 31 травня 2002 року (а.с.22-23).

Будинок, розташований по АДРЕСА_1 на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова № 176 від 10 березня 1987 року, також належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради, про що є відповідні відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.8-8зв.).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.18-19), право власності на квартиру АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_4 .. Згідно з цим договором квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 61,8 кв.м., загальною площею 90,7 кв.м. Інформація про приналежність до квартири спірних нежитлових приміщень відсутня.

Відомості про право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_2 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою (а.с.10-12).

21 лютого 2019 року державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» Ревакович І.І. внесено інформацію про зміну права власності, та зазначено, що до квартири належить комора площею 43,5 кв.м. Підставою виникнення права власності зазначено протокол Загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку від 26.01.2019 року та технічний паспорт, виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 25 серпня 2004 року.

Згідно ч. 2 ст 2 ЦК України територіальна громада Україна є учасником цивільних відносин.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.172 ЦК України).

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 758/545/17 (постанова від 17 червня 2020 року), витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Витребувати майно на підставі норм статті 388 ЦК України може лише неволодіючий власник.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦК України, нею врегульовані правила витребування майна від недобросовісного набувача, визначення якого розкрито у частині першій статті 390 ЦК України і яким є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року (справа № 369/6892/15), віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню.

При вирішенні цієї категорії справ, судами мають бути встановлені та проаналізовані такі обставини, які є умовами задоволення віндикаційного позову.

По-перше, суб`єктом права на віндикацію є власник майна або особа, яка має право на речове право на майно (титульний володілець). Такий підхід розширює коло потенційних позивачів за віндикаційним позовом до всіх осіб, які мають речове право на майно, що відповідає положенням статей 396 та 400 ЦК України. При цьому, не можна допускати ототожнення поняття «особа, що має речове право на майно» та «титульний володілець», оскільки категорія «титульний володілець» значно ширше за своїм змістом і охоплює, крім «осіб, що мають речове право на майно», ще й інших осіб, що володіють майном на достатній правовій підставі, наприклад, договір.

По-друге, між відповідачем та позивачем мають бути відсутні зобов`язально-правові відносини, порушення яких і стало причиною позбавлення позивача володіння своєю річчю, тобто право на віндикаційний позов надається лише суб`єкту речових правовідносин.

По-третє, об`єктом віндикації є виключно речі, визначені індивідуальними ознаками, що збереглися у натурі.

По-четверте, згідно зі статтею 387 ЦК України відповідачем за віндикаційним позовом є незаконний володілець речі, тобто особа, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа чужим майном. Належний відповідач за віндикаційним позовом має відповідати таким ознакам: а) він має бути володільцем речі, тобто особою, яка набула її у своє повне господарське панування; б) ця особа повинна бути незаконним володільцем речі, що означає відсутність у неї належних правових підстав для заволодіння чужим майном.

Особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності або інше речове право на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Судом першої інстанції встановлено належність позивачу права власності на спірні приміщенні на підставі рішення Львівської міської ради № 443 від 20 червня 2014 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 » і ніщо не свідчить про те, що таке рішення скасоване.

Крім того, між сторонами у справі відсутні зобов`язально-правові (договірні) відносини, а спір стосується речі, яка визначена індивідуальними ознаками - комори в підвалі, площею 43,5 кв.м.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України. Зокрема, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право комунальної власності згідно зі ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом частин п`ятої, восьмої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, відповідно до п.30 частини першої статті 26 цього Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Тобто, підставою для набуття права власності на комунальне майно може бути виключно відповідне рішення органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою виникнення у ОСОБА_1 права власності зазначено протокол загальних зборів ОСББ та технічний паспорт, що не відповідає вимогам Закону, а отже, свідчить про відсутність підстав для виникнення права власності.

Ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація речових прав і документи, які подані відповідачем для внесення змін до державного реєстру речових прав до зазначеного переліку не включені.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є особою, яка заволоділа майном без відповідної правової підстави, а відтак, в силу вимог ст.387 ЦК України таке майно підлягає витребуванню.

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у Постанові від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 .

За наведених обставин, враховуючи те, що відповідач набув права власності на спірне приміщення без достатньої правової підстави, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що реєстрація цього права проведена незаконно, а тому підлягає скасуванню, що буде ефективним способом захисту прав позивача та узгоджується з правової позицією, висловленою Верховний Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 760/10998/18 (постанова від 21 квітня 2021).

Покликання в апеляційній скарзі на те, що комора, площею 43,5 кв.м., та нежитлові приміщення площею 42,2 кв.м. це два різні нетотожні об`єкти нерухомого майна не заслуговують на увагу, виходячи із наступних обставин.

Львівська міська рада є власником будинку на АДРЕСА_1 на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова №176 від 10 березня 1987 року. Реєстрація права власності на весь будинок проведена в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 вересня 2004 року.

Спірні приміщення знаходяться в півпідвалі житлового будинку на АДРЕСА_1 . Отже будівля, частина приміщень у якій становлять предмет спору у цій справі є житловим будинком, а відтак зміна правового режиму приміщень у ньому можлива внаслідок приватизації житлових та нежитлових приміщень. У зв`язку з цим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається. До аналогічно висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року у справі №461/1119/18 та у постанові від 12 квітня 2018 року у справі №910/16133/16.

Окрім права власності територіальної громади м. Львова на весь будинок, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано також право комунальної власності окремо на приміщення півпідвалу площею 42,2 кв. м., що складається з приміщень під інд. II (1,5 кв. м), VII (7,6 кв. м), VIII (10,4 кв. м), 3-2 (11,4 кв. м), 3-1 (11,3 кв. м).

При співставленні технічного паспорта на приміщення площею 42,2 кв. м від 02.08.2019 року (долучений до позовної заяви) та технічного паспорта від 30.03.2018 на приміщення площею 43,5 кв. м (копія долучається) вбачається, що приміщення під інд. II (1,5 кв. м), VII (7,6 кв. м), VIII (10,4 кв. м), які зареєстровані за позивачем, відповідають приміщенням під інд. 2-10 (21,6 кв. м), що є у власності відповідача.

Отже, технічними паспортами та поверховим планом підтверджується, що на приміщення під інд. II (1,5 кв. м), VII (7,6 кв. м), VIII (10,4 кв. м) одночасно зареєстровано і право і комунальної, і право приватної власності. Відтак, не відповідає дійсності твердження апелянта, що мова йде про різні приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_1 є договір купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року, протокол загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку, технічний паспорт, виданий корпорацією будівельних підприємств «Галичартбуд» теж не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що предметом договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 р. є квартира АДРЕСА_2 , яка складається з 3-ох житлових кімнат та кухні, загальна площа квартири 90,7 кв. м. Комода площею 43 кв. м не була об`єктом купівлі-продажу.

Ні протокол загальних зборів співвласників будинку, ні технічний паспорт, не є документами, на підставі яких набувається право власності на об`єкти, що належать до комунальної власності. Таким документом може бути виключно рішення міської ради, прийняте на пленарному засідання сесії щодо відчуження комунального майна.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.