Провадження № 2/947/774/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивача адвоката Безсмертного С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 28.09.2020 року звернувся ОСОБА_1 із позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 7 064 862,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням зобов`язання по укладеному 17 червня 2009 року договору позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 у позику 40000 доларів США, яки зобов`язався повернути до 17.09.2009 року, та розмір яких у гривневому еквіваленті складає 1 127 480,00 грн., а також стягнення інфляційних витрат у розмірі 2 380 245,00 грн., пені у розмірі 3 184 142,51 грн. та 3% річних у розмірі 372 955,00 грн..

04.02.2021 року до суду адвокатом Шкодіною Л.В., в інтересах ОСОБА_1 , подана заява про зменшення позовних вимог, згідно якої окрім заборгованості за договором позики від 17.07.2009 року у розмірі 1 112 800,00 грн. ( еквівалентно сумі боргу у гривні ) , потребують стягненню пеня у розмірі 985 570,12 грн., та 3% річних у розмірі 100 271,45 грн., а всього на суму 2 198 641,45 грн.

У відзиві на позовну заяву, яка надійшла до суду 22.02.2021 року представником відповідача адвокатом Корніловою Л.І. зазначено про повне невизнання відповідачем позивних вимог по договору, який відповідач не ніколи не укладав та не підписував а також про застування до позовних вимог строків позовної давності , у зв`язку із тим, що визначений у вказаному договорі позики строк повернення грошей зазначений 17.09.2009 року а позов поданий до суду лише 28.09.2020 року , тобто після спливу встановленого законом загальному трьохрічному строку позовної давності.

Згідно письмових пояснень , поданих представником позивача адвокатом Безсмертним С.М. , строк позовної давності у даному випадку було порушено з поважних причин, так як сторони усно погодили продовження строку виконання зобов`язань до 2014 року, після чого , у зв`язку із невиконання своїх зобов`язань позичальником, позикодавець неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів та до суду , що свідчить про ухилення відповідача від своїх зобов`язань, та є підставою для поновлення строку позовної давності по грошовому зобов`язанню яке не виконано, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки.

Під час розгляду справи судом було оглянута розписка від 17 06.2009 року, за змістом якої ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_1 40 000 ( сорок тисяч ) доларів США , які зобов`язуюсь повернути ОСОБА_1 через три місяця, тобто 17.09.2009 року.

Допитаний у судовому засіданні, за клопотанням позивача свідок ОСОБА_4 пояснив що за проханням ОСОБА_5 він був присутній 17.06.2009 року під час передачі ОСОБА_5 сорока тисяч доларів ОСОБА_3 який отримавши кошти написав розписку.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із зобов`язаннями за договором позики врегульовані а Цивільним кодексом України ( далі ЦК України).

Згідно ч.1,2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до вимог ч.1,2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст. 1049 ЦК України).

За змістом ч.1,2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У даному випадку наявна розписка підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики, відповідно до якого предметом позики було передача 40000 доларів США. Також свідок ОСОБА_4 підтвердив його присутність під час отримання коштів ОСОБА_2 та написання даної розписки.

За нормами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено обов`язок доведеності сторонами своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 204 ЦК України визначено презумпція правомірності правочину, згідно якого правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ( ч.3 ст. 13 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Ствердження сторони відповідача про недійсність правочину договору позики, який начебто не підписував визначений у розписці позичальник , є по суті запереченнями правомірності правочину, обов`язок доведеності якого ( саме неправомірності ) покладається законодавцем на сторону яка заперечує ( відповідача ). Будь яких заяв та клопотань про проведення експертного дослідження, (як єдиного можливого доказу на підтвердження відсутності підпису на угоді) існуючої розписки з боку сторони відповідача не було заявлено.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у постанові від у справі тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу ( ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК україни).

Приймаючи до уваги що розмір заборгованості визначений у доларах США та розраховується відповідно до еквіваленту суми боргу на день винесення рішення судом не застосовується до даної суми заборгованості інфляційних витрат , однак розрахована пеня та 3% річних є обґрунтованими та такими що підлягають стягненню за невиконання грошового зобов`язання за договором позики.

Одночасно із цим судом приймається до уваги наявність заяви представника відповідача про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ч.1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно вимог ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч.1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частинами 3,4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

У даному випадку у розписці , якої підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання - 17.09.2009 року, і саме з цього строку у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності до вказаного зобов`язання, визначається судом як встановлена.

Будь яки зміни та доповнення до основного правочину, повинні бути здійснені лише у формі, яка відповідає формі основного договору, як визначено вимогами ст. 654 ЦК України.

Таким чином посилання сторони позивача на усне зміни умов договору позики, на підтвердження якого була написана розписка, вважається такою що не доведена у судовому засіданні та суперечить формі основного правочину.

Також суд критично ставиться до обґрунтування стороною позивача поважності причин пропуску строку позовної давності фактами неодноразового звернення позивача та його представників із заявами до правоохоронних органів та суду, так як ч.1 ст. 265 ЦК України визначає що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, а всі позови, яки були подані раніше до суду, залишались без розгляду по заявам самого позивача або у зв`язку із повторною неявкою позивача до суду.

Посилання сторони позивача на наявність рішень судів першої інстанції по аналогічним спорам не може бути прийняти як джерело права, так як відповідно до вимог ч.7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язкової для суду.

Також посилання на неврахування даним складом суду у інших справах факту порушення строку позовної давності при винесенні заочних рішень по стягненню заборгованості по договорам позики не має відношення до даної справи та даних обставин, так як суд не вправі самостійно визначати факт порушення строку позовної давності, якщо відсутня відповідна заява сторони, а заочне рішення виноситься саме у справах по яким відсутні заяви по суті справи відповідача.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що у даному випадку позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними але не можуть бути задоволеними у зв`язку із порушенням позивачем строку позовної давності та відсутністю підстав для визнання даного порушення таким що здійснено з поважним підстав.

Перебіг строку позовної давності є підставою для відмови у задоволені позовних вимог стосовно як основних так і додаткових зобов`язань яки виникають з даного договору позики від 17 червня 2009 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики від 17.06.2009 року, інфляційних витрат, 3% річних та пені , у загальному розмірі 2 198 641,45 грн.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 03.12.2021 року.

Суддя Луняченко В. О.