Справа № 366/1420/20
Провадження № 2/366/33/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 лютого 2021 року Іванківський районний суд Київської області у складі: головуючого-судді Ткаченка Ю.В., при секретарі - Євтушенко В.Д., за участю сторін: позивача - ОСОБА_1 , адвоката - Семака А.Я., відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт.Іванків Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовним вимог, позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36318470 належить будинок АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Іванківсьткої селищної ради від 16.06.2020 року № 1466 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані її бувша невістка - ОСОБА_2 , 1985 року народження та онука ОСОБА_3 , 2005 року народження.

Однак, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 в житловому будинку не проживають понад один рік без поважних, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не має, і взагалі будинком не цікавляться.

Перешкод в користуванні жилим приміщення позивач відповідачам не чинила, а фактичними обставинами справи щодо не проживання відповідачів в житловому будинку є виїзд їх до іншого місця проживання після розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_4 (сином позивача).

Факт відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації підтверджується актами перевірки від 30.08.2019 року, 23.11.2019 року, 06.02.2020 року, 20.05.2020 року, 16.06.2020 року.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.28).

Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Службу у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації Київської області (а.с.39).

Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду (а.с.48).

В підготовчому та судовому засіданні позивач та її адвокат Семак А.Я. позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 в підготовчому та судовому засіданні позов визнала частково. Вважає, що підстав для визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням у позивача не має. Надала суду письмові пояснення.

Свідок ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні пояснив, що ніколи в будинку позивача відповідачів не бачив.

Свідок ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні пояснила суду, що проживає разом з позивачем по сусідству. Відповідача ОСОБА_2 бачила в спірному будинку два рази. Останній раз бачила її на похоронах чоловіка позивача - в 2014 році.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації Київської області Циганенко Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, просила відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, щоб не були порушені права дитини. Не заперечувала проти визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 квітня 2015 року, виданого державним нотаріусом Іванківської районної державної нотаріальної контори Воробей Т.П., зареєстрованого в реєстрі за номером 1075, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.4). Право власності зареєстровано 15 квітня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 36318470 (а.с.3).

Згідно довідки виданої Іванківською селищною радою Іванківського району Київської області № 1466 від 16.06.2020 року ОСОБА_2 , 1985 р.н. та ОСОБА_3 , 2005 р.н. зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с.12).

Факт не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному будинку підтверджується Актами обстеження матеріально-побутових умов життя сім`ї від 30.08.2019 року, 23.11.2019 року, 06.02.2020 року, 20.05.2020 року, 16.06.2020 року (а.с.7-11) та показами свідків в підготовчому судовому засіданні, які підтвердили факт не проживання в спірному будинку відповідачів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений 6-ти місячний строк, провадиться у судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 9, 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

На підставі зазначеного, реєстрація особи за місцем проживання надає їй можливість користування житлом.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносин, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Неповнолітня відповідач ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_3 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що неповнолітня ОСОБА_3 , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, а тому підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком не має.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено право позивача вимагати визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України.

Таким чином, пред`явлені вимоги ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 являється потерпілою ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», дає право на звільнення від сплати судового збору в усіх інстанціях (а.с.18).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України стороні, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути судові витрати з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12,77, 81, 141, 142, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

В решіт позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Іванківського районного суду Київської області може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 01 березня 2021 року

Суддя: Ю.В. Ткаченко