ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1963/20

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/461/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_4 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 та Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 03.04.2020,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом в якому просила виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позивачка вказує, що вона є єдиним власником зазначеної квартири. Відповідачі, які зареєстровані та проживають в даній квартирі, не є членами сім`ї позивачки, перешкоджають їй користуватися її власністю, крім того, споживаючи комунальні послуги, не сплачують за них. Спільне господарство та побут сторони не ведуть, взаємних прав та обов`язків не мають. Спірна квартира колись належала відповідачу ОСОБА_2 , проте остання у зв`язку з боргами, втратила на квартиру право власності.

Враховуючи викладені обставини, та те, що відповідачі не забирають своїх особистих речей з квартири та фактично не виїжджають з неї, чим порушують право позивачки, як власника житла, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм житлом та своєю приватною власністю, позивачка і звернулась з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2020 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн 80 коп. у повернення сплачених судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє від імені малолітнього ОСОБА_3 , як його законний представник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне і не всебічне з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, просить скасувати рішення суду від 03.04.2020 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Так, скаржник зазначає, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є матір`ю та дочкою відповідно, а ОСОБА_3 є онуком позивачки. Тобто сторони є родиною.

ОСОБА_1 набула права вимоги за кредитним договором від 15.05.2008, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте-Банк», яке придбала на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13.06.2019, укладеного між нею та ПАТ «ФІДОБАНК» (правонаступник ВАТ «Ерсте-Банк»), та в подальшому на підставі положень Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 24.02.2020 звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру. Набуття прав кредитора та перехід права власності на квартиру, на думку скаржника, відбулись з порушенням положень ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про іпотеку», а також без дозволу органу опіки та піклування, адже на момент зміни власника в квартирі була зареєстрована малолітня дитина.

Також, на думку скаржника, метою звернення до суду було не фактичне виселення відповідачів з квартири, а лише зняття з місця реєстрації його сина, малолітнього ОСОБА_6 , оскільки останній був знятий з реєстрації 11.08.2020, тобто через п`ять днів після набуття оскаржуваним рішенням законної сили.

В подальшому, 06.10.2020 ОСОБА_1 продала квартиру гр. ОСОБА_5 та того ж дня придбала іншу квартиру по АДРЕСА_3 , де з 12.10.2020 зареєстрована і ОСОБА_2 .

Також позивачем допущено зловживання як процесуальними, так і матеріальними правами. Так, нею вже подавалась аналогічна позовна заява 28.02.2020, яка була повернута позивачці ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 04.03.2020 за її заявою. На думку скаржника, це зроблено з однією метою - маніпуляцією автоматизованим розподілом справ між суддями та є зловживанням позивачкою своїми процесуальними правами, а тому суд мав залишити дану позовну заяву в даній цивільній справі без розгляду. Щодо зловживання матеріальними правами, то, як стверджує скаржник, позов було пред`явлено задля уникнення необхідності отримати його згоди на зняття з реєстрації дитини, як це передбачено абз.19, 20 п.26 Правил реєстрації місця проживання.

Щодо визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , то визнання позову нею як законним представником малолітнього ОСОБА_6 порушувало права та інтереси останнього, а тому суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у прийнятті відповідачем позову і продовжити судовий розгляд справи відповідно до приписів ч.5 ст. 206 ЦПК України.

Також судом в порушення положень ч.4 ст.19 СК України, ч.4 ст.53 ЦПК України не залучено до участі в розгляді справи орган опіки та піклування та, на порушення ч.1 ст.59 ЦПК України, - другого законного представника малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , оскільки він є рідним батьком останнього.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року до участі справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 та Управління (службу) у справах дітей Чернігівської міської ради як органу опіки та піклування (а.с. 85-86).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу - третя особа ОСОБА_5 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, яке є законне, обґрунтоване та таке, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права. Так, зазначає, що на час звернення з позовом єдиним законним власником квартири була ОСОБА_1 . В даній квартирі були зареєстровані і проживали відповідачі, які дійсно є родичами позивача, проте не були членами її сім`ї. Спільного господарства та побуту сторони не вели, взаємних прав та обов`язків не мали. А тому позивачка мала повне та законне право виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення, оскільки спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів.

Крім того вказує на те, що неповнолітній ОСОБА_3 не був співвласником спірної квартири та його право користування квартирою було похідним від наявності права власності на спірну квартиру за його мамою - ОСОБА_2 . Наразі, ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 забезпечені житлом та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 . За вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 . Дана квартира була придбана ОСОБА_1 спеціально для проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 офіційно звернулася до ОСОБА_4 із проханням надати згоду на реєстрацію їх спільного сина за вищевказаною адресою. Враховуючи зазначене та положення ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання дитини є одне із місць проживання його батьків. Тобто, жодних порушень прав малолітнього немає він як не мав права власності на будь-яке нерухоме майно так і не має на даний час, проте має право користування фактично як одним місцем проживання своєї матері, так і свого батька. На даний час матір малолітнього намагається зареєструвати його за фактичним її місцем проживання, однак батько такої згоди не надає.

Більше того, враховуючи те, що матір малолітнього уже не була власником житла, то новий власник міг не тільки виселити, а навіть продати житло без згоди органу опіки та піклування. Така правова позиція викладена в постанові ВС від 20.03.2019 у справі № 1612/2343/12.

А наявність родинних відносин між сторонами не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки судом перевіряється саме факт можливості такого звернення та виселення.

Своїм правом на подачу відзиву позивачка ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , третя особа Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Частинами 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення вимогам ст.263 ЦПК України відповідає повністю.

Судом встановлено наступні обставини та факти.

15.05.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0305/2/15261 (а.с.49-51), відповідно до якого Кредитор надав Позичальнику кредит в сумі 277462,00 грн для купівлі трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

15.05.2008 між ТОВ «НЬЮВЕЛ» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.52). Право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано 22.05.2008 (а.с.53).

15.05.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 014/0305/2/15261/1, предметом якого є нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.54-57).

Відповідно до протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-04-08-000009-b від 04.06.2019 переможцем електронних торгів стала ОСОБА_1 В складі лоту аукціону було «право вимоги за кредитним договором № 014/0305/2/15261 від 15.05.2008 укладеним з фізичною особою. Забезпечення: квартира за адресою: АДРЕСА_2 » (а.с.58).

13.06.2019 між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого Банк відступив, а Новий кредитор набув права вимоги Банку за кредитним договором № 014/0305/2/15261 від 15.05.2008 та договором іпотеки № 014/0305/2/15261/1 від 15.05.2008, та сплатив Банку грошові кошти у сумі 100789,00 грн (а.с.59-61).

24.02.2020 ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сузір`я -70» від 27.02.2020 № 27-20 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Звертаючись з даною позовною заявою, позивач зазначила, що спільного господарства та побуту з відповідачами вона не веде, взаємних прав та обов`язків не має, проте своїх речей відповідачі з квартири не забирають та не виїжджають з неї. Крім того, відповідачі користуються комунальними послугами, за які не сплачують. Такими своїми діями відповідачі порушують право позивачки, як власниці житла на вільне володіння, користування та розпорядження приватною власністю.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими.

Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частин першої, другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з метою захисту прав позивачки на користування і розпорядження своєю власністю (спірною квартирою) шляхом виселення відповідачки та члена її сім`ї - малолітнього ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги з цього приводу висновків суду першої інстанції не спростовують.

На даний час спірна квартира продана і з 06.10.2020 перебуває у власності ОСОБА_5 (а.с.70).

Вказане спростовує доводи скаржника щодо штучності спору у даній справі.

Також не можуть бути прийняті до уваги твердження скаржника щодо порушення при вирішенні спору прав малолітнього. Так, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2020, зареєстрованого в реєстрі за №969, ОСОБА_1 придбала трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.113).

Відповідно до Відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області, наданих на запити апеляційного суду, ОСОБА_2 зареєстрована з 12.10.2020 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 125, 127), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований АДРЕСА_2 , знято з реєстрації 11.08.2020 за рішенням суду (а.с. 124, 129).

Згідно з довідкою ОЖБК від 19.02.2021 № 656 ОСОБА_2 дійсно зареєстрована в АДРЕСА_3 з 12.10.2020 (а.с.112). Сторони не заперечують, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за вказаною вище адресою. Зі слів відповідачки, під час переїзду зі спірної квартири до квартири по вул. Доценка школу ОСОБА_7 не змінював, оскільки відстань до школи зі зміною місця проживання не змінилася. Зареєструвати дитину за новим місцем проживання вона не має можливості через відсутність на це дозволу батька - ОСОБА_4 (а.с.119).

Згідно з частинами 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Враховуючи наведені обставини та норми права, слід дійти висновку, що місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків.

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала (а.с.27) і рішення суду від 03.04.2020 не оскаржувала.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на вказане вище, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції вимог ч.5 ст.206 ЦПК України не знайшли свого підтвердження.

Аргумент апеляційної скарги, що набуття ОСОБА_1 прав кредитора та перехід до неї права власності на спірну квартиру відбулось з порушенням положень ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про іпотеку», а також без дозволу органу опіки та піклування, адже на момент зміни власника в квартирі була зареєстрована малолітня дитина, не заслуговує на увагу, оскільки договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13.06.2019, на підставі якого ОСОБА_1 стала власником спірної квартири, в судовому порядку незаконним та недійсним не визнаний, є чинним на момент розгляду справи, крім того, набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості не є предметом розгляду даної цивільної справи.

Щодо твердження скаржника про зловживання позивачем процесуальними правами. Відповідно до положень ч.7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. З ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 04.03.2020 у справі № 750/1856/20 (а.с.102) вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 була повернута позивачу на підставі її заяви про повернення позовної заяви, яка була подана до відкриття провадження у справі. Таким чином, повторне звернення до суду з аналогічною позовною заявою не є порушенням приписів цивільного процесуального законодавства України та не є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо незалучення судом першої інстанції скаржника до участі у справі як законного представника малолітнього ОСОБА_6 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Позов був пред`явлений до ОСОБА_2 , яка одночасно представляла інтереси малолітнього сина ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

ОСОБА_2 є матір`ю відповідача - малолітнього ОСОБА_6 ,, якому на час розгляду справи не виповнилося ще 10 років, тому відповідно до приписів закону вона являється законним представником своєї малолітньої дитини, представляє її інтереси та відповідно діє від її імені.

Доводи щодо незалучення до участі у справі в якості третьої особи органу опіки та піклування є слушними і були виправлені судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвали від 18.02.2021 та залучення до участі у розгляді справи Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради як органу опіки та піклування. В поданій 23.02.2021 заяві №01-31/02/403 Управління просило справу розглянути без участі їх представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини (а.с.101).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 03.03.2021.