РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/4895/19

Провадження № 2/638/2580/21

01.03.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретарів Жакун Н. О., Запорожець Д. Д.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю представника відповідача Безродного О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги, згідно якого просить суд: 1) встановити факт проживання однією сім`єю понад п`ять років ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з грудня 2012 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємицею четвертої черги відносно ОСОБА_4 за законом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у грудні 2012 року вона переїхала на постійне проживання до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з погіршенням її стану здоров`я та з грудня 2012 року по серпень 2018 рік вони проживали разом за адресою АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільні права та обов`язки, сумісні кошти повністю витрачали на комунальні послуги, одяг, їжу, господарські товари. Впродовж усього часу сумісного проживання у них склалися теплі родинні стосунки як у матері-доньки. На початку літа 2018 року здоров`я ОСОБА_5 погіршилося, тому весь вільний час позивач витрачала на її підтримку. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла, всі витрати на поховання взяла на себе позивач за власні кошти та кошти, що залишилися з часу сумісного проживання ,як і витрати на поховання сина померлої, який помер під час їхнього спільного проживання. Також позивач сплачувала майже всі комунальні послуги протягом періоду їх сумісного проживання. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина та позивач звернулась до Десятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про її прийняття, однак нотаріус роз`яснив, що видати свідоцтво на право на спадщину неможливо у зв`язку з відсутністю родинного зв`язку між позивачем та померлою.

Представник відповідача - Харківської міської ради Безродний О. В. надав до суду відзив на позов, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Позивачем не надано вичерпних доказів щодо реєстрації та спільногосумісного проживання разом з ОСОБА_4 останні 5 років.Факт реєстрації та сумісного проживання потребує документальногопідтвердження. Як вбачається з паспортних даних, місце проживання вказанихосіб зареєстровано за різними адресами.В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту сумісного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини у розумінні частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України. Також представник відповідача наголошує, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.Як вбачається із відмітки наявної у паспорті позивача, ОСОБА_1 02.08.2002 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та шлюб не припинений у встановленому порядку. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив, згідно якого наголосила, що нею до позову додано ті докази, на підставі яких вона просить суд задовольнити позовні вимоги, а відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував факт сумісного проживання позивача з ОСОБА_4 . Щодо твердження відповідача, про те що до числа спадкоємців четвертої черги не входять особи, які перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, то до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. Відповідачем зазначено, що у додатках до позову відсутня інформація щодо інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку спадщини та вказана норма статті 1277 ЦК України щодо відумерлої спадщини, однак предметом розглядом даної справи є не вступ у спадщину та визнання права власності, а лише встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права спадкоємцем четвертої черги, усі питання щодо вступу у спадщину будуть вирішуватися поза межами цього провадження нотаріусом на підставі поданих до нього документів.

В судовому засіданніпозивач ОСОБА_1 та її уповноважений представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2). Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства (ч. 4).

За правилами статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина 1). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (частина 2).

Згідно із статтею 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 2 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

У пункті 21 цієї постанови роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі частини 4 статті 1264 Цивільного кодексу України необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має пройти щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання таких осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування вимог сторін по справі і обставини, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих, достовірних доказів, які мають бути достатніми та мають відповідати вимогам статей 76-80 ЦПК України.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , вказане підтверджується копією сторінки паспорту позивача про її місце реєстрації (а. с. 8).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була сусідкою позивача та проживала за адресою АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 23.08.2018 року (а. с. 10).

Дозвіл Харківської місцевої прокуратури №1 видачі тіла на захоронення ОСОБА_4 видано позивачу ОСОБА_1 (а. с. 59).

Листом Десятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 19.12.2018 року за вих. №3453/831/2018, позивачу роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , яка проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 неможливо у зв`язку з відсутністю родинного зв`язку з померлою (а. с. 11).

Суд наголошує, що встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з грудня 2012 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 є неможливим, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що вони проживали однією сім`єю і під час спільного проживання у них склалися усталені стосунки притаманні сім`ї, що вони вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, що вони мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов`язки.

Так, позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_4 були сусідками, проживали у 49 та 51 квартирах відповідно, згідно копії паспорту позивача, остання перебуває з 02.08.2002 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач і ОСОБА_4 протягом п`яти років до дня відкриття спадщини чи в будь-який інший період вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, що у них був спільний бюджет, що вони разом здійснювали покупки, разом несли витрати на утримання житла, оплату комунальних послуг тощо.

Доводи позивача щодо придбання нею лікарських засобів для померлої ОСОБА_4 , а отже здійснення таким чином догляду за померлою, суд до уваги взяти не може, оскільки у судовому засіданні не встановлена необхідність купівлі цих засобів (жодних даних про стан здоров`я ОСОБА_4 матеріали справи не містять), що ці медичні препарати призначені саме для померлої, та головне - що вони здійснені за спільні кошти так званої сім`ї.

Щодо нібито сплати комунальних послуг за адресою проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 , саме позивачем, то суд наголошує, що надані позивачем квитанції не підтверджують здійснення саме нею цих витрат, вказані квитанції не містять однакових відомостей про платника, більш того на деяких з них біля графи «підпис» вказано прізвище « ОСОБА_4 », інші ж підписи платника візуально кардинально відрізняються від підписів позивача, які містяться в матеріалах справи та якими скріплені заяви по суті цивільної справи, що розглядається, а тому незрозуміло хто ж саме оплачував комунальні послуги, за чиї кошти, та чи були вони коштами із спільного «сімейного» бюджету, як про це стверджує позивач.

Доводи позивача про здійснення витрат на поховання сина померлої також не доведені належним чином, адже матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вказаного факту, як і не підтверджено здійснення витрат на поховання самої ОСОБА_4 позивачем.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_4 , оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказані особи постійно проживали однією сім`єю понад п`ять років до дня відкриття спадщини, що вони вели спільне господарство, вели спільний бюджет, разом здійснювали покупки, утримували квартиру, сплачували вартість комунальних послуг тощо.

Матеріали справи містять акт сусідів ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які «цим актом підтверджують, що знають позивача дуже добре та тривалий час, а також те, що з грудня 2012 року вона проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю в одній квартирі АДРЕСА_3 до моменту смерті останньої. Усі ці роки вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільні права та обов`язки» (а. с. 15).

Судом задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик та допит свідків, та в судових засіданнях заслухано їхні покази.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що живе поруч та бачила як ОСОБА_1 допомагала померлій ОСОБА_4 , зокрема з 2009 року, коли сина ОСОБА_4 паралізувало та він став лежачим. Позивач прибирала, готувала, здійснювала догляд за ОСОБА_4 , свідок це бачила, адже часто бувала в гостях.

Поясненнями ОСОБА_11 , допитаної у якості свідка, встановлено, що ОСОБА_4 потрібна була допомога та позивач у всьому їй допомагала. Почалося це з 2011-2012 року, коли син померлої потрапив у аварію, вони разом проводили свята, позивач їй купувала за свої кошти продукти, ліки, оплачувала комунальні послуги, адже пенсія була маленька.

Стосовно наведених показань свідків, суд приходить до висновку, що ними неможливо достовірно підтвердити той факт, що саме з 2012 року позивач проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, адже сімейні відносини мають особливий характер та є об`єктивно недоступними для оточуючих. Біль того, хоча заслухані свідки достеменно підтвердили факт допомоги зі сторони позивача ОСОБА_1 померлій ОСОБА_4 , однак сам факт надання певного виду допомоги чи догляду не може бути беззаперечною та єдиною підставою для задоволення пред`явленого позову.

Місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»)

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за різними адресами, а будь-яких інших доказів фактично їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім показів свідків, до яких суд ставиться критично, надано не було.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та спростовуються іншими матеріалами справи. Відмова у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з грудня 2012 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 має наслідком відмову у задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_1 спадкоємицею четвертої черги відносно ОСОБА_4 за законом.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту встановлення факту та визнання спадкоємцем, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 1216, 1217, 1218, 1258, 1264 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02.03.2021 року.

Головуючий: