Справа № 643/5394/21
Провадження № 2/643/3386/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2021 Московський районний суд м. Харкова у складі:головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря Сілаєвої Е.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона з відповідачем є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . Шлюб між сторонами, був зареєстрований 14.03.2014 Московським відділом ДРАКЦС Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 225, розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2016 року. Син постійно проживає разом із позивачкою, перебуває під її повною опікою.

12.01.2017 відповідач надав свою згоду на отримання польської тимчасової посвідки або посвідки на постійне проживання в Республіці Польща своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , шляхом написання заяви у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дряпко О.О. серія НВІ № 677206.

В заяві відповідач підтвердив, що в теперішній час та у подальшому його малолітній син постійно проживає, знаходиться на вихованні та під опікою його матері.

У листопаді 2020 року позивач з її малолітнім сином ОСОБА_3 отримали посвідки на тимчасове проживання в Республіці Польщі.

ОСОБА_1 виїхала в Республіку Польщу для працевлаштування аби забезпечити своєму сину ОСОБА_3 найкращі умови для виховання та розвитку.

ОСОБА_3 відвідує початкову школу №3 в м. Лешно, секцію боксу та кікбоксингу в спортивному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та відвідує секцію плавання, що підтверджується відповідними довідками зі школи та секції. В малолітнього сина позивача є сформоване коло інтересів та оточення, в якому він почуває себе комфортно, розвивається та росте в умовах, які найбільш сприятливі для цього.

Позивачка зазначає, що отримання нотаріально посвідченої згоди батька кожен раз призводить до зайвих матеріальних витрат сторін, окрім того це позбавляє можливості скористатись «гарячими турами» або відвезти дитину на міжнародні змагання в іншу країну у зв`язку з тривалістю часу, який необхідний для оформлення відповідної згоди.

Встановлення місця проживання дитини на підставі рішення суду дозволить позивачці отримати додаткові пільги та допомогу матері, яка самостійно виховує дитину, у державі-перебування, а також швидко та безпечно забезпечити інтереси малолітньої дитини.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, просила слухати справу за відсутності позивача і представника та задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про визнання позову , в якій він позовні вимоги визнав в повному обсязі, доводи позивача не оспорював, проти задоволення позову не заперечував.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, на адресу суду надіслали клопотання про слухання справи за їх відсутності, а також надали письмовий висновок, в якому вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю .

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14.03.2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у Московському відділі ДРАКЦС Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 225.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 26.08.2015 року, актовий запис № 1378.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2016 року.

Син ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до довідок доданих до позовної заяви ОСОБА_3 відвідує початкову школу №3 в м. Лешно, секцію боксу та кікбоксингу в спортивному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та відвідує секцію плавання.

Відповідно до ч.ч. 4, 5ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 591 від 02.11.2021 року вбачається доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

В силу ст.11Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст.8,11,15Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітніх дітей з матір`ю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У статті 141СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

На підставі п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України « від 12 червня 1998 року, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість і відповідно створення належних умов для виховання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На підставі викладеного, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із пріоритету інтересів дитини, визнання відповідачем ОСОБА_2 позовної заяви в повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , що відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню.

Сплачений позивачем судовий збір на підставі ст.141ЦПК України слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст.5,12,13,81,141,259,263,264,265,280-283 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Майстренко О.М.