Дата документу 28.12.2021 Справа № 337/3623/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3623/21 Головуючий у 1 інстанції Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/3827/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами 02.06.2015р. було укладено кредитний договір №630275444 та № 630445995 від 19.07.2016р. шляхом заповнення анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», після чого позивач отримав платіжну карту «Максимум-готівка» з лімітом відновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби у розмірі 200000 гривень зі ставкою 7 процентів у місяць від суми заборгованості, з терміном дії до 19.07.2018 року.

26.10.2017р., 22.12.2017р., 02.04.2020р., 18.06.2020р. позивач звертався до відділення відповідача з повідомленням про шахрайські дії за його картковими рахунками. Доказом списання коштів на іншу картку шахрайськими діями 26.10.2017р. є роздруківка інформації про заявку та переліку всіх операцій за період з 02.10.2017р. по 26.10.2017р. На теперішній час відкрито кримінальне провадження № 004692 та тривають слідчі дії.

Позивач свої кредитні зобов`язання виконав у повному обсязі та сплатив всю заборгованість, про що свідчить останній платіж вчинений ним 02.04.2020р. квитанція № 706743.

Проте, 05.08.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. винесено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором № 630445995 від 19.07.2016р. в сумі 72550,49 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. відкрито виконавче провадження № 63049854 та постановою від 21.09.2020р. було звернуто стягнення на заробітну плату позивача за місцем роботи у ПрАТ «Запоріжвогнетрив», де проводилось відрахування у розмірі 20% з доходу.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.03.2021р. у справі №337/4671/20 виконавчий напис №25751 від 05.08.2020р., вчинений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. визнано таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, при примусовому виконанні виконавчого напису №25751 від 05.08.2020р. з позивача на користь відповідача з заробітної плати було стягнуто 4125,02 грн.

Просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані за виконавчим написом №25751, вчиненим 05.08.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., під час примусового виконання у виконавчому провадженні №63049854 від 16.09.2020р., грошові кошти в сумі 4125,02грн., а також просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була завдана позивачу безпідставним утриманням коштів з його заробітної плати, яку він оцінює у 50000,00 грн.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають саме протиправність поведінки АТ «Альфа-Банк» яке, в даному випадку, звернувся до нотаріуса з метою реалізації свого права, як кредитора у кредитному зобов`язанні.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19.07.2016р., шляхом заповнення анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 630445995.

З роздруківки інформації про перелік всіх операцій по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка надана позивачем, вбачається, що за період з 02.10.2017р. по 26.10.2017р. по його картковому рахунку були здійснені операції платежів, поповнення та переказу грошових коштів.

27.10.2017р., 22.12.2017р., 02.04.2020р., 18.06.2020р. ОСОБА_1 звертався до АТ «Альфа-Банк» з повідомленням про шахрайські дії за його картковими рахунками.

На теперішній час відкрито кримінальне провадження № 004692 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами громадян шляхом обману, в тому числі за фактом незаконного заволодіння 26.10.2017р. грошовими коштами з банківського рахунку позивача, відкритому у АТ «Альфа-Банк», де позивач ОСОБА_1 є потерпілим, та тривають слідчі дії.

Згідно з квитанцією № 706743 від 02.04.2020р. ОСОБА_1 сплатив на користь АТ «Альфа-Банк» грошові кошти в сумі 7666,30грн.

05.08.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинено виконавчий напис, реєстровий номер №25751, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 630445995 від 19.07.2016р. в сумі 72550,49 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 650,00грн., а всього 73200,49 грн.

Приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. за вказаним виконавчим написом відкрито виконавче провадження № 63049854 та постановою від 21.09.2020р. було звернуто стягнення на заробітну плату позивача ОСОБА_1 за місцем роботи у ПрАТ «Запоріжвогнетрив», де проводилось відрахування у розмірі 20% з доходу.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.03.2021р. у справі №337/4671/20, виконавчий напис №25751 від 05.08.2020р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 20.04.2021р.

Відповідно до довідки приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. №5824 від 13.05.2021р., при примусовому виконанні виконавчого напису №25751 від 05.08.2020р., вчиненого приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» фактично стягнуто 4125,02 грн.

Підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом питання про стягнення з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивача ОСОБА_1 безпідставно набутих Банком грошових коштів в сумі 4125,02 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

В силу приспів статей 11, 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Вказане узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 472/786/18.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції вірно враховано ту обставину, що між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» виникли договірні правовідносини на підставі кредитного договору № 630445995 від 19.07.2016р.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в межах виконавчого провадження №63049854, під час виконання виконавчого напису, вчиненого 05.08.2020р. приватним нотаріусом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 630445995 від 19.07.2016р., з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» фактично були стягнуті грошові кошти в сумі 4125,02 грн. в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Тобто, вказані обставини виключають застосування правового механізму до стягнення коштів у розмірі 4125,02 грн. на підставі ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 договірних зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за кредитним договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст.1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

З огляду на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача коштів у розмірі 4125,02 грн. на підставі ст.1212 ЦК України, тому відсутні і підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що неправомірними та протиправними діями відповідача АТ «Альфа-Банк», що виразились у незаконному вчиненні виконавчого напису про стягнення з позивача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором, відрахування грошових коштів за виконавчим написом з заробітної плати позивача, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 грн.

Проте, судом вірно встановлено, що відповідно до змісту виконавчого напису, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором №630445995 від 19.07.2016р., укладеним з АТ «Альфа-Банк». Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд виходив з того, що заборгованість боржника не є безспірною, у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено протиправність поведінки особи, яка завдала позивачу моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою, а сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають саме протиправність поведінки АТ «Альфа-Банк» яке, в даному випадку, звернувся до нотаріуса з метою реалізації свого права, як кредитора у кредитному зобов`язанні.

Таким чином, судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлена відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача коштів у розмірі 4125,02 грн. на підставі ст.1212 ЦК України та моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: