ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1009/21 Справа № 201/978/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення матеріальної допомоги, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення матеріальної допомоги, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що з 01 вересня 2005 року по 10 вересня 2019 року позивачка працювала в ДНУЗТ ім. акад. В. Лазаряна старшим викладачем. Наказом від 03 вересня 2019 року вона звільнена з роботи за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію. Позивача звільнено з роботи, але своєчасно при звільненні не виплачено матеріальну і вихідну допомогу. Позивачка звернулася до відповідача з питанням виплати їй вказаних сум, але відповідач відмовився це робити, мотивуючи це тим, що повний розрахунок з нею проведено, а матеріальна допомога виплачується лише за наявності фінансової можливості. Позивачка вважає вказане незаконним, вважає такі дії відповідача протиправними, виплата вихідної матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію працівника передбачені колективним договором, законом. Позивачка понесла втрати, їй завдана значна моральна шкода: порушено уклад життя, зазнала страждань.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути з відповідача матеріальну допомогу у розмірі одного посадового окладу 6396,93 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку 27452,87 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 62392,50 грн. та моральну шкоду 5000,00 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що належний позивачці при звільнені розрахунок було проведено у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Ненадання матеріальної допомоги, яка не є обов`язковою виплатою, не може вважатися не проведенням остаточного розрахунку при звільнені. Отже, ДНУЗТ не має законних підстав для виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як вона вважає. Крім того, суд вказав, що позивачкою невірно було проведено розрахунок середньої заробітної плати на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Позивачкою задля обчислення середнього заробітку були взяті виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, а саме серпень та липень. Але, відповідно до витягу з наказу від 01 липня 2019 року № 57-в позивачка з 01 липня 2019 року по 28 серпня 2019 року включно перебувала у відпустці, отже не працювала, тому у зв`язку з неправильним визначенням періоду розрахунку неправильно проведено й обчислення середньої заробітної плати позивачки. Суд вказав, що відповідачем у повному обсязі були сплачені належні позивачці суми за відпрацьований час.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, позивачка вже була пенсіонером, тобто отримувала пенсійне забезпечення. Апелянт зазначає, що суд міг самостійно зменшити розмір стягуваної суми середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги, взявши до уваги довідку про доходи/розмір заробітної плати позивачки. Крім того, апелянт вказує, що безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2005 року працювала в ДНУЗТ ім. акад. В. Лазаряна старшим викладачем, 23 квітня 2019 року досягла пенсійного віку і з цього дня стала отримувати пенсійне забезпечення у вигляді призначеної за віком пенсії.

10 вересня 2019 року наказом № 129-ос від 03 вересня 2019 року, ОСОБА_1 була звільнена з посади за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

25 вересня 2019 року позивачка звернулася до ДНУЗТ з письмовою заявою щодо надання їй грошової допомоги начебто не виплаченої вчасно у зв`язку із її виходом на пенсію.

ДНУЗТ у своєму листі від 27 вересня 2019 року за № 50/1545-2г/3 надав позивачці роз`яснення з цього питання та рекомендував для його вирішення звертатися до органів пенсійного забезпечення.

27 грудня 2019 року ДНУЗТ отримало від позивачки наступну вимогу від 19 грудня 2019 року, щодо негайної виплати матеріальної допомоги у розмірі одного посадового окладу, який встановлено на день її звільнення, вихідної допомоги у розмірі її тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за період з 03 вересня 2019 року по день фактичного розрахунку.

ДНУЗТ своїм листом від 22 січня 2020 року за № 50/102-2г/3 повідомив позивачці про відсутність законних підстав для задоволення її вимог.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Однією з позовних вимог позивачки є стягнення з ДНУЗТ невиплаченої матеріальної допомоги при виході на пенсію.

Дійсно, пунктом 3.1.6 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна на 2017-2019 р.р. передбачена матеріальна допомога до одного посадового окладу працівникам університету при виході на пенсію.

Адміністрація університету зобов`язується надавати таку матеріальну допомогу за наявності фінансових можливостей та відповідно до чинного законодавства (п. 3.1 Колективного договору), тобто лише за наявності фінансової можливості, а не в будь-якому разі.

Даний вид матеріальної допомоги має разовий характер та відповідно до п.п. 3.6 п. З Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України 13 січня 2004 року за № 5 не належить до фонду оплати праці і кошти на її виплату не затверджуються кошторисом на відповідний бюджетний рік.

Отже, матеріальна допомога працівникові при виході на пенсію не є обов`язковою виплатою і виплачується за наявності коштів.

Таких коштів при звільненні позивачки у відповідача не було і немає зараз, тому їй і було повідомлено про це в передбаченому законом порядку.

Підставою для надання такої матеріальної допомоги працівникові є саме вихід на пенсію, тобто отримання працівником пенсійного забезпечення, а не звільнення з роботи у зв`язку з виходом на пенсію.

ДНУЗТ на момент звернення позивачки не мав у наявності коштів для надання даної матеріальної допомоги, ця матеріальна допомога позивачці не призначалась та не виплачувалась.

Передбачена ст. 44 Кодексу законів про працю України вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку виплачується у разі припинення трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39).

Встановивши, що підставою для звільнення позивачки було власне бажання у зв`язку з виходом на пенсію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення та виплати будь-якої вихідної допомоги позивачці у ДНУЗТ.

Крім того, судом вірно встановлено, що позивачці при звільнені було проведено належний розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, тоді як ненадання матеріальної допомоги, яка не є обов`язковою виплатою, не може вважатися не проведенням остаточного розрахунку при звільнені.

Також, суд вірно вказав, що позивачкою невірно проведено розрахунок середньої заробітної плати, так як задля обчислення середнього заробітку були взяті виплати за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, а саме серпень та липень, тоді як відповідно до витягу з наказу від 01 липня 2019 року № 57-в позивачка з 01 липня 2019 року по 28 серпня 2019 року включно перебувала у відпустці, отже не працювала, тому у зв`язку з неправильним визначенням періоду розрахунку неправильно проведено й обчислення середньої заробітної плати позивачки.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв`язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди.

Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Встановивши відсутність належних доказів того, що позивачка зазнала моральних страждань або втрату нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для додаткових зусиль для організації свого життя, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Доводи апелянта в скарзі про те, що судом першої інстанції не було враховано, що при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, позивачка вже була пенсіонером, тобто отримувала пенсійне забезпечення, а також те, що суд міг самостійно зменшити розмір стягуваної суми середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги, взявши до уваги довідку про доходи/розмір заробітної плати позивачки, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, тоді як відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Твердження апелянт в скарзі про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, - колегія суддів також вважає необґрунтованими з підстав недоведеності заявлених вимог.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко