справа № 2602/5042/12
головуючий у суді І інстанції Набудович І.О.
провадження № 22-ц/824/513/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
У Х В А ЛА

15 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мостової Г.І.,

суддів: Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс ДКС» про зобов`язання виконати договірні зобов`язання, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року затверджено мирову угоду, згідно з якої:

1. Відповідач зобов`язаний передати позивачу у власність нежитлові приміщення: на першому поверсі, що складаються із шести окремих приміщень, загальною площею 103,6 кв.м.; на третьому поверсі, що складаються із двадцяти дев`яти окремих приміщень, враховуючи три групи сходових клітин, з першого по третій поверхи, загальною площею 1 965,4 кв.м.; на двадцять п`ятому та двадцять шостому поверху, що складаються із дев`яти окремих приміщень, загальною площею 452,0 кв.м., загальною площею 2 510,0 кв.м., розташованих у торгівельно-житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_1 , та документи, необхідні для оформлення та реєстрації права власності на нежитлові приміщення.

2. Відповідач передає позивачу нежитлові приміщення, вказані в пункті 1 мирової угоди, у строк десяти календарних днів з дня постановлення ухвали про затвердження мирової угоди.

3. Витрати, пов`язані з передачею відповідачем позивачу у власність нежитлових приміщень, несе позивач.

4. Визнання недійсними чи незаконним окремого положення цієї мирової угоди не має наслідком визнання недійсними інших положень та мирової угоди в цілому.

5. Сторони підтверджують, що вищевикладені положення відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам. Угода не приховує інших правочинів і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Мегаполіс ДКС» про зобов`язання виконати договірні зобов`язання закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року та направити справу для продовження розгляду до Дарницького районного суду міста Києва.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт вважає, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року постановлена про його права та обов`язки, оскільки ОСОБА_1 був замовником будівництва торгівельно-житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі інвестиційного договору № 16/05 від 22 квітня 2005 року та орендарем земельної ділянки на якій здійснювалося вказане будівництво, однак він не був залучений до участі у справі.

Позивач та відповідач скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, направили заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами 1,2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами. Тобто, це угода сторін, в якій вони викладають прийнятний для них варіант вирішення судової справи, розподіляють спірні права та обов`язки або відмовляються від таких шляхом досягнення компромісу.

Визнанням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб, визначений в умовах мирової угоди.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (інвестор), обґрунтовуючи позов, посилався на те, що між ним та замовником ТОВ «Мегаполіс ДКС», укладений інвестиційний договір № 16-12-08 від 16 грудня 2008 року (а.с. 5?12 т. 1).

Відповідно до пункту 1.1. цього договору предметом є інвестування інвестором коштів в будівництво нежитлових приміщень (загальною площею 2510 кв.м.), а саме:

нежитлових приміщень на першому поверсі, що складаються із шести окремих приміщень, загальною площею 103,6 кв.м.;

нежитлових приміщень на третьому поверсі, що складаються із двадцяти дев`яти окремих приміщень, враховуючи три групи сходових клітин, з першого по третій поверхи, загальною площею 1 965,4 кв.м.;

двоповерхових нежитлових приміщень на двадцять п`ятому та двадцять шостому поверху, що складаються із дев`яти окремих приміщень, загальною площею 452,0 кв.м.,

в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на те, що відповідач збудував вказані нежитлові приміщення, ввів їх в експлуатацію, але не виконав свої зобов`язання щодо передачі у власність інвестору об`єкту будівництва відповідно до умов інвестиційного договору № 16-12-08 від 16 грудня 2008 року.

На підтвердження доводів щодо здійснення будівництва та введення в експлуатацію об`єкту будівництва, позивачем додано до позовної заяви Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 12 червня 2009 року (а.с. 18-22 т. 1).

Згідно з мирової угоди, затвердженої оскаржуваною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року, замовник ТОВ «Мегаполіс ДКС» зобов`язаний передати інвестору ОСОБА_2 у власність спірні нежитлові приміщення, розташовані у торгівельно-житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_1 , та документи, необхідні для оформлення та реєстрації права власності на нежитлові приміщення.

Укладаючи мирову угоду, сторони своїми підписами засвідчили, що цією угодою вони не порушують права та інтереси інших осіб.

Разом з тим, у наданому позивачем Акті, - замовником будівництва торгівельно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 ТОВ «Мегаполіс ДКС» є на підставі іншого, ніж укладений між сторонами у справі, інвестиційного договору, а саме: інвестиційного договору № 16/05 від 22 квітня 2005 року (а.с. 18 т. 1).

Відповідно до п. 1.1. інвестиційного договору №16/05 від 22 квітня 2005 року, замовником є ОСОБА_1 , предметом договору - є інвестування інвестором ТОВ «Мегаполіс ДКС» коштів та здійснення ним на замовлення замовника ОСОБА_1 будівництва торгівельно-житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 197-200 т. 1).

Відповідно до додаткової угоди №1/2 до нього від 30 жовтня 2012 року сторони виклали пункт 1.1 в такій редакції:

Предметом даного договору є інвестування інвестором коштів та здійснення ним на замовлення замовника будівництва торгівельно-житлового комплексу з підземним паркінгом та окремо розміщеними нежитловими торгівельно-офісними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 201 т. 1).

Згідно з Актом прийому-передачі від 16 серпня 2006 року, замовник ОСОБА_1 , який володіє на користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для завершення будівництва, подальшої експлуатації та обслуговування торгівельно-житлового комплексу, передав відповідно до інвестиційного договору № 16/05 від 22 квітня 2005 року інвестору вказану земельну ділянку (а.с. 52-55, 202 т. 1).

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, судове рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється це рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів судового рішення після його ухвалення.

Разом з тим, підставою для скасування судового рішення у справі можуть бути обставини, які існували на час його ухвалення. При цьому обставини, які виникли після судового розгляду справи місцевим судом, не можуть бути підставою для скасування в апеляційному порядку рішення (ухвали) суду першої інстанції, ухваленого (постановленої) по суті спору, на яке (яку) подана апеляційна скарга та яке (яка) підлягає перевірці апеляційним судом по суті.

Повноваження суду апеляційної інстанції - це сукупність його прав і обов`язків, пов`язаних із застосуванням процесуально-правових наслідків щодо рішень і ухвал суду першої інстанції, які розглядаються в апеляційному порядку.

За своїм змістом повноваження суду є дискреційними та чітко визначені законом як обов`язкова процесуальна поведінка суду або обов`язкове процесуально визначене судове рішення.

Згідно з частиною 1 статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції) право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Частиною другою зазначеної статті визначено, що ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 цього Кодексу.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 352 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Вказані вище норми визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

ЦПК України передбачає необхідність з`ясування апеляційним судом питання про те, чи вирішено оскаржуваним рішенням місцевого суду питання про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі.

Якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12?6гс20).

Встановивши, що на час постановлення ухвали Дарницьким районним судом міста Києва (15 січня 2013 року) апелянт ОСОБА_1 був замовником будівництва торгівельно-житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі інвестиційного договору № 16/05 від 22 квітня 2005 року та орендарем земельної ділянки на якій здійснювалося вказане будівництво, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване судове рішення про зобов`язання ТОВ «Мегаполіс ДКС» передати ОСОБА_2 вказаний об`єкт будівництва, - безпосередньо стосується прав апелянта ОСОБА_1 .

Отже, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року, постановлена про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, ОСОБА_1 , тому підлягає скасуванню з огляду на встановлене вище.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Запорізької області від 25 червня 2019 року порушено провадження у № 908/1390/19 про банкрутство ТОВ «Мегаполіс ДКС» (а.с. 150-152 т. 1).

Постановою господарського суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року у справі № 908/1390/19 визнано ТОВ «Мегаполіс ДКС» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 153-155 т. 1).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя вказаної статті).

Згідно з частинами першою - третьою статті 3 ГПК Українисудочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексу № 2597-VIII.

Відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.

Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Вказана правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (джерело http://reyestr.court.gov.ua/Review/87115553).

Таким чином, з огляду на положення законодавства України, колегія апеляційного суду вважає, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи, тому спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.

За встановлених обставин, справа за позовом ОСОБА_2 до Товариства ТОВ «Мегаполіс ДКС» про зобов`язання виконати договірні зобов`язання підлягає розгляду в порядку господарського судочинства в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство ТОВ «Мегаполіс ДКС» (), що перебуває на розгляді у господарському суді Запорізької області та у зв`язку з цим не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частина 1 статті 255 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю з закриттям провадження у справі, з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту статті 256 ЦПК України вбачається, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Також, роз`яснити учасникам справи, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі наявності підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: у разі закриття (припинення) провадження у справі, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється з урахуванням Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 255, 367, 369, 374, 375, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс ДКС» про зобов`язання виконати договірні зобов`язання.

Роз`яснити, що справа підлягає розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполіс ДКС» () у господарському суді Запорізької області.

Роз`яснити про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання ним ухвали про закриття провадження у цій справі - звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко