Постанова

Іменем України

01 березня 2021 року

м. Київ

справа № 463/5150/15-ц

провадження № 61-43297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівський міський голова, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року у складі судді Леньо С. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського міського голови, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання частково недійсними та скасування розпоряджень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 11 листопада 1995 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2012 року.

Після реєстрації шлюбу подружжя проживало у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , яка з моменту народження фактично проживала разом із ними.

З метою економії коштів для оплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_2 запропонував зареєструвати дитину за адресою її реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_2 .

У подальшому квартира АДРЕСА_1 без її та дочки відома була відчужена ОСОБА_2 на користь його батька - ОСОБА_4 , шляхом укладення договору дарування від 29 серпня 2012 року.

Під час оскарження цього договору, який визнано судом недійсним, судовими рішення встановлено наявність у їхньої дитини ОСОБА_3 права користування цією квартирою.

Під час розгляду справи про поділ майна, вона дізналась, що ОСОБА_2 15 вересня 1997 року подав заяву на ім`я керівника органу приватизації, вказавши, що він сам проживає в квартирі АДРЕСА_1 , приховав факт проживання в цій квартирі її як дружини, обмеживши її право на приватизацію вказаної квартири, яка одноосібно приватизована ОСОБА_2 .

Зазначала, що вона вселилась до спірної квартири до її приватизації як член сім`ї наймача, а тому набула право користування цією квартирою, відповідно, також набула право на її приватизацію, однак ОСОБА_2 не повідомив її про необхідність підписати заяву від 15 вересня 1997 року, у зв`язку з чим вона не змогла реалізувати такого права.

Також вказувала на те, що вона не пропустила строк позовної давності, оскільки з документами про приватизацію ознайомився її представник лише 25 грудня 2013 року, а тому з цього часу вона довідалась про порушення свого права на приватизацію.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 вересня 1997 року № 974 «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 додатку до розпорядження, яким передано ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати розпорядження міського голови № 603 від 22 вересня 1997 року «Про затвердження розпорядження голови Личаківської районної адміністрації від 17 вересня 1997 року № 974 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині пункту 4 додатку до розпорядження; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № Л10204 від 22 вересня 1997 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що права позивача не порушені приватизацією квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у позові, не врахували, що, беручи участь у приватизації квартири АДРЕСА_2 вона в повній мірі не реалізувала своє право на приватизацію, оскільки приватизувала 16 кв. м. загальної площі, при нормі приватизації - 26 кв. м.

Також суди не врахували показання свідків, згідно з якими вона з часу укладення шлюбу проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а також акти ЛКП «500, складені у 2012-2014 роках, та обставини, які встановлені рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 травня 2015 року у справі № 465/6387/14-ц, а тому дійшли помилкового висновку про те, що вона не мала право брати участь у приватизації спірної квартири.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловскої І. М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2012 року.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 15 серпня 1997 року, яка подана на ім`я керівника органу приватизації, а також долученої до такої заяви довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, головою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради 17 вересня 1997 року видано розпорядження № 974 «Про передачу житла у власність громадян».

Відповідно до пункту 4 додатку до розпорядження № 974, у приватну власність ОСОБА_2 передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,70 кв. м.

Згідно з заявою ОСОБА_2 від 15 серпня 1997 року та довідкою про склад сім`ї наймача, ОСОБА_2 проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 1987 року. Відомості про інших членів сім`ї вказані заява та довідка не містять.

Розпорядженням Львівського міського голови від 22 вересня 1997 року № 603 затверджено розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради 17 вересня 1997 року № 974 «Про передачу житла у власність громадян».

22 вересня 1997 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Також установлено, що ОСОБА_1 з 1971 року до 25 липня 2015 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону № 2482-XII є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі Положення), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.

У справі, яка переглядається, установлено, що позивач з 1971 року до 25 липня 2015 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

Також установлено, що 13 грудня 1996 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2 , позивач реалізувала право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , тим самим визнала, що місцем її постійного проживання на момент приватизації є саме квартира АДРЕСА_2 , а не квартира АДРЕСА_1 , яка була приватизована 22 вересня 1997 року.

Установивши вказані обставини, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_1 в ній постійно проживала, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що права позивача не порушені приватизацією квартири АДРЕСА_1 .

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник