Справа № 369/8931/20
Провадження № 2/369/1507/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючої судді Дубас Т.В.,

при секретарях судових засідань Мазурик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі № 6 в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року позивачка звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб 21.08.2013 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року по справі № 369/3416/18 шлюб між нею та відповідачем розірвано.

В період шлюбу придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване а відповідача. З червня 2020 року відповідач заперечує моє право на квартиру та чинить перешкоди в користуванні квартирою. Вважає майно спільною сумісною власністю подружжя та просить визнати за нею про власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 34,7 кв.м., яка знаходиться а адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.07.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 . Правосуд С. М. про визнання права власності залишено без руху та надано строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачу копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, і роз`яснено, що в разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде вважатись неподаною та підлягає поверненню позивачу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 Правосуд С. М. про визнання права власності. Призначене підготовче судове засідання на 20.10.2020 року о 11.15 годин у залі судового засідання № 6 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області за адресою: м.Київ, вулиця Мельниченка,1.

В жовтні 2020 року представник позивача адвокат Цермолонський І.М. подав заяву про забезпечення позову. Просив забезпечити позов ОСОБА_1 Правосуд С. М. про визнання права власності шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 34,7 кв.м., яка знаходиться а адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2020 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цермолонського І.М. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання право власності- задоволено. Накладено арешт на квартиру загальною площею 34,7 кв.м., яка знаходиться а адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.12.2021 року закрито підготовче провадження справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явилась. Подала заяву у якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, вимоги підтримала з посиланням на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Подав заяву у якій просив суд закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував щодо визнання права власності за позивачем на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Подальший розгляд справи просив проводити у його відсутності.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти.

21.08.2013 року між сторонами укладений шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року у справі № 369/3416/18 шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 25783767 від 19.08.2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_4 .

Згідно договору купівлі-продажу майнових прав № С26/16 від 31.01.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір щодо придбання майнових прав на об`єкт нерухомого майна відповідно до специфікації додатку № 1. З додатку № 1 до договору вбачається характеристика об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд виходить з того, що квартира АДРЕСА_3 набута сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Відповідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору сплаченого позивачем під час подачі позову до суду.

Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (1394,30 грн.), тобто в розмірі 697,15 грн. в дохід держави та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків від ставки судового збору в розмірі 697,15 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі за сплату судового збору в сумі 697 (шістсот дев`яносто сім) грн.15 грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків від сплаченого нею судового збору в сумі 697 (шістсот дев`яносто сім) грн.15 грн. (квитанція про сплату № 1075628 від 16.07.2020 в АТ «АКБ «Конкорд»).

Учасник справи,якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.В. Дубас