Справа № 289/1606/19
Номер провадження 2/289/11/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Сіренко Н.С.,

за участю: секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

23.09.2019 ОСОБА_1 звернулася до відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 з зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 25.10.2019 (а.с.33-41) просить суд:

- визнати недостовірною і такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 01.08.2019 на пленарному черговому засіданні депутатів Радомишльської міської ради: за ОСОБА_1 не голосували на виборах громадяни м. Радомишля, стала членом партії щоб лобіювати власні інтереси, не займається проблемами виборців Радомишльської територіальної громади, пройшла в депутати - щоб лобіювати власні інтереси і забезпечувати свою родину земельними участками;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом озвучення ОСОБА_2 на найближчій сесії депутатів Радомишльської міської ради, яка відбудеться після набрання судовим рішенням законної сили в даній справі наступного тексту спростування: «01.08.2019 року на черговому пленарному засіданні депутатів Радомишльської міської ради мною, депутатом Радомишльської міської ради ОСОБА_2 , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно депутата Радомишльської міської ради ОСОБА_1 , а саме те, «Що за її не голосували на виборах громадяни м. Радомишля, стала членом партії щоб лобіювати власні інтереси, не займається проблемами виборців Радомишльської територіальної громади, пройшла в депутати - щоб лобіювати власні інтереси і забезпечувати свою родину земельними участками»;

- зобов`язати начальника юридичного відділу Радомишльської міської ради ОСОБА_3 на найближчому пленарному черговому засіданні депутатів Радомишльської міської ради повідомити присутніх, що публічно озвучена їм інформація без надання згоди ОСОБА_1 , яке відбудеться після набрання судовим рішенням законної сили в цій справі;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 1,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4226,20 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона 29.10.2017 була обрана депутатом Радомишльської міської ради 7 скликання від районної партійної організації ВО «Свобода».

З жовтня 2018 року - голова Благодійного фонду «Волонтери - воїни добра» м. Радомишля.

01.08.2019 на черговій сесії Радомишльської міської ради депутатом ОСОБА_2 було здійснено публічний виступ по дискредитації ОСОБА_1 як депутата міської ради, з трибуни прозвучала інформація, яка не відповідає дійсності і несе не тільки образу, а ще й наклеп на позивача та членів її родини.

Начальником юридичного відділу Радомишльської міської ради ОСОБА_3 в сесійній залі було публічно озвучено дані з інтернет-сторінки позивача на Фейсбуці - дні та години з дописами останньої, які не мають ніякого відношення до заяви депутата ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що внаслідок поширення інформації про те, що за неї не голосували на виборах громадяни м. Радомишля, стала членом партії, щоб лобіювати власні інтереси, не займається проблемами виборців Радомишльської територіальної громади, пройшла в депутати - щоб лобіювати власні інтереси і забезпечувати свою родину земельними ділянками, ця інформація стала відомою її виборцям, знайомим, співробітникам Благодійного фонду, де працює позивач, а також іншим громадянам поза межами м. Радомишля. Зазначена інформація не є достовірною, а тому не відповідає дійсності, являється негативною і має ознаки наклепу, принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача, тому порушує право останньої на повагу до честі та ділової репутації, що і стало підставою звернення до суду.

Ухвалою від 30.10.2019 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання, відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.43).

Ухвалою від 24.01.2020 суддею Сіренко Н.С. прийнято справу до свого провадження, продовжено строк проведення підготовчого засідання та призначено підготовче засідання на 15.05.2020 (а.с.54).

15.05.2020 позивач ОСОБА_1 подала в суд заяву про виклик свідків, яку протокольно в підготовчому засіданні 15.05.2020 задоволено (а.с.65-66,67-68).

18.06.2020 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог з посиланням на те, що поширена ним інформація, яку опублікувала сама позивач ОСОБА_1 в соціальній інтернет мережі «Facebook» являється загальнодоступною, вказану відкриту інформацію можуть побачити будь-хто в мережі «Facebook» і не тільки, таким чином поширена позивачем інформація являється публічною і не відноситься до відомостей про фізичну особу, про її особисте і сімейне життя, також не відноситься до інформації, яку можна вважати конфіденційною, отже позивачем не доведено факту, що поширена інформація порушує особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, а тому просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.71-77).

08.07.2020 відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в повному обсязі позивачу в задоволенні позовних вимог та зазначає, що зазначена ним інформація про те, що за позивача не голосували люди, а вона пройшла першою по списках - відповідає дійсності, а отже не може принижувати честь і гідність позивача, так як згідно таблиці на сайті ЦВК напроти імені ОСОБА_1 значиться, що вона перший кандидат у списку ВО «Свобода», а інформація про кількість людей, які проголосували безпосередньо за ОСОБА_1 - відсутня. Щодо зазначеної ОСОБА_2 інформації про лобіювання своїх інтересів відповідач зазначає, що вказане твердження не несе негативної інформації, тому не вбачає у цій фразі образи, приниження чи порушення особистих прав позивача (а.с.83-88).

Ухвалою суду від 13.07.2020 закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду по суті на 28.10.2020 (а.с.105).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі. Вважає, що озвучена відповідачем ОСОБА_3 на сесії інформація щодо дати та часу публікацій ОСОБА_1 являється особистою, тому порушує таємницю приватного життя позивача. Також зазначила, що озвучена відповідачем ОСОБА_2 інформація про те, що за позивача ОСОБА_1 не голосували виборці спростовується протоколами підрахунків голосів, а щодо лобіювання ОСОБА_1 власних інтересів та інтересів своєї родини, в тому числі щодо отримання земельних ділянок, взагалі не підтверджується жодними доказами.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 18.01.2021 проти заявлених вимог ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на обставини, зазначені ним в його відзиві на позовну заяву. Крім того зазначив, що позовна заява подана до нього як до суб`єкта владних повноважень, а тому має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Додав, що озвучена ним інформація знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, а озвучив вказану інформацію як доказ свого ознайомлення із дописом позивача ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце їх проведення повідомлявся належним чином, направляючи до суду заяви про відкладення судового розгляду (а.с.122,135,147).

В судовому засіданні 18.01.2021 свідок ОСОБА_4 повідомила, що особисто була присутня на сесії і була свідком того, як ОСОБА_2 з трибуни вказував, що ОСОБА_1 прийшла до партії, щоб лобіювати свої інтереси та інтереси своєї сім`ї, однак свідку не відомі факти лобіювання позивачем власних інтересів, ОСОБА_1 лобіює інтереси своїх виборців, надає допомогу вразливим верствам населення: інвалідам, людям похилого віку, учасникам бойових дій, які звертаються до неї як до депутата міської ради. Вважає висловлювання відповідачів на сесії по відношенню до ОСОБА_1 некоректними.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що також був присутнім на сесії міськради, перед початком сесії депутат ОСОБА_2 зачитав перед присутніми депутатами дописи ОСОБА_1 в мережі Фейсбук та висловив думку, що ОСОБА_1 прийшла в депутати, щоб вирішувати свої справи, однак свідок ОСОБА_5 повідомив, що йому не відомі факти, що ОСОБА_1 використовувала свій статус депутата для вирішення своїх особистих питань чи питань своєї родини.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також проголошує право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Статтями 297, 299 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації. Гідність, честь чи ділова репутація - є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно постанови № 30 від 15.11.2017 зареєстрована депутатом Радомишльської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області (а.с.13) та являється керівником Благодійної організації «Благодійний фонд «Волонтери - воїни добра» (а.с.13-а).

В судовому засіданні досліджувався диск з відеозаписом сесії Радомишльської міськради, із якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 під час свого виступу в сесійній залі Радомишльської міської ради висловлював незадоволення з приводу дописів ОСОБА_1 на сторінці «Facebook» відносно депутатів Радомишльської міськради, вважає некоректними висловлювання ОСОБА_1 на адресу депутатів, посилаючись на депутатську етику. Під час виступу виникла суперечка, під час якої ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 займається чорним піаром, але не займається проблемами своїх виборців, що за ОСОБА_1 люди не голосували, остання пройшла в депутати першою по списку партії «Свобода», щоб лобіювати власні інтереси і забезпечувати свою родину земельними участками.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначив, що його висловлювання «за Вас не голосували люди. Ви пройшли першою по списках» не являється недостовірною інформацією, а відповідає дійсності, як доказ надав скріншот з сайту ЦВК, з таблиць вбачається: політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» - «Перший кандидат ОСОБА_1 », кількість голосів, поданих за місцеву організацію політичної партії - 494, кількість отриманих депутатських мандатів - 2 (а.с.89,90).

Згідно зі статтею 201 ЦК України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції (постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 758/14324/15 та від 24.04.2019 у справі № 569/5269/16).

У даній справі за встановлених в судовому засіданні обставин суд приходить до висновку, що поширена відповідачем ОСОБА_2 інформація є суб`єктивним баченням ним (оцінкою) обставин, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно з визначеним статтею 277 ЦК України порядком.

На сесій міськради обговорювався факт неетичного висловлювання позивачем ОСОБА_1 в соціальних мережах в адресу депутатів міськради, з приводу якого ОСОБА_2 і висловив своє бачення обставин та причин цього випадку, своє ставлення до нього, а тому на відповідача не може бути покладена цивільноправова відповідальність за допущені висловлювання критики щодо позивача у справі на сесії міскради. Вказані висловлювання не носять характер образ, а є критичними по відношенню до причетної до записів людини - позивача у справі, та є вираженнями погляду відповідача на вказані події.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 в справі № 200/20351/18 вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

Крім того, у пункті 21 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема, рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, в якій зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.08.2018 у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина.

У справі «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у якій йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Рішенням від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Суд також зауважує, що право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів чи політичних партій.

Свобода політичної дискусії є стрижнем концепції демократичного суспільства. Питання, що стосується аналізу діяльності певної політичної партії чи політичного діяча, до якого привернута увага всього суспільства, безперечно є інформацією, яка становить суспільний інтерес.

Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.

Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку, що інформація, висловлена ОСОБА_2 на сесії міськради, є власними оціночними судженнями останнього, вираженням його суб`єктивної думки й поглядів, а їх поширення відповідачем повинно оцінюватися у сукупності всього виступу з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством.

Доводи позивача про те, що поширені висловлювання створюють у громадськості негативну оцінку дій позивача ОСОБА_1 , підривають її авторитет, є безпідставними, оскільки спірна інформація не може тлумачитися як така, що містить фактичні дані чи була образливою у відношенні до позивача, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Підстави вважати, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, судом не встановлено, а позивачем не доведено.

Також суд не вбачає в діях відповідача ОСОБА_3 порушення права ОСОБА_1 на таємницю приватного життя, так як озвучені ним дані з інтернет сторінки позивача: дні та години з дописами останньої - являються відкритою та загальнодоступною інформацією, та позивачем не доведено, чим саме порушено її право на таємницю приватного життя, враховуючи, що остання як користувач «Facebook» оприлюднила свій допис без обмеження доступу до нього інших користувачів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів того, що відповідачі поширили недостовірну інформацію, яка стосується позивача та порушує її особисті немайнові права, що перешкоджає останній повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, то підстав для стягнення моральної шкоди немає.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76-82, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий 02.03.1998 Радомишльським РВ УМВС в Житомирській області), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_3 ) про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до Житомирського апеляційного суду через Радомишльський районний суд Житомирської області в тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.03.2021.

Суддя Н. С. Сіренко