Справа № 211/5169/20
Провадження № 2/211/494/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
28 грудня 2021 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.
з участю: представника відповідача Штрихун І.В., у відсутність позивача та її представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання недійсним договору найму жилого приміщення у гуртожитку,
позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача АТ «Укрзалізниця» про визнання недійсним договору найму жилого приміщення у гуртожитку № 41 від 25.05.2018. В обґрунтування вимог зазначено, що в провадженні суду перебуває справа № 211/6024/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку та комунальні послуги в сумі 22 317,68 грн. В обґрунтування вимог АТ «Українська залізниця» посилається на договір найму житлового приміщення у гуртожитку від 25.05.2018, копію якого надано до суду та в якому зазначено, що балансоутримувачем гуртожитку є виробничий підрозділ «Криворізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Однак вищевказаний договір вона не підписувала у 2018 році, її волевиявлення щодо прийняття у користування кімнати гуртожитку по АДРЕСА_1 , не було, вартість проживання у вигляді плати за утримання будинку та комунальних послуг нею ніколи не сплачувались. Вона проживала в гуртожитку разом з трьома неповнолітніми дітьми з 05.11.1998, однак у зв`язку з жахливим станом гуртожитку змушена була переїхати на інше місце проживання. З 10 серпня 2010 року вона фактично проживає по АДРЕСА_2 , де з 16.10.2019 і зареєстрована. 27.04.2018 вона зверталась до відповідача з вимогою не нараховувати їй плату за комунальні послуги, оскільки там не проживає. Тому на підставі ст..ст. 207 ч.2, 203 ч. 3, 204, 215 ч.1, 216, 627 ч.1 ЦК України просить задовольнити вимоги.
Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року за клопотанням позивача передано цивільну справу № 211/5169/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання недійсним договору найму жилого приміщення у гуртожитку, судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження зі справою № 211/6024/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку та комунальні послуги.
Ухвалою суду від 04 березня 2021 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про об`єднання справ відмовлено, справу № 211/5169/20 повернуто для подальшого розгляду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2021, справу розподілено на суддю Середню Н.Г. у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року прийнято до розгляду справу.
В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви позивача про розгляд справи у їх відсутність.
В судовому засіданні 17.11.2021 представник відповідача ОСОБА_3 проти вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов, надала заяву про закінчення розгляду справи у відсутність.
В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача зазначено, що з усіма мешканцями гуртожитку у лютому 2017 року було укладено договори найму ліжко-місця у гуртожитку. ОСОБА_1 отримала проект договору про найм ліжко-місця у гуртожитку в двох екземплярах, але так і не повернула його підписаним зі своєї сторони, про що працівниками гуртожитку було складено акт від 23.03.2017. Вдруге у зв`язку з передачею гуртожитку на баланс філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» ВСП «Криворізьке територіальне управління» ОСОБА_1 було надано для підписання новий проект договору № 41 найму жилого приміщення (ліжко-місця, кімнати) від 25.08.2018, який вона відмовилась підписувати, про що було складено працівниками гуртожитку акт від 25.05.2018. Відмовляючись підписувати зазначені договори, ОСОБА_1 порушила п. 1) ч. 3 ст. 20 закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, що діяв на момент спірних правовідносин. Таким чином Укрзалізниця сама зазначає про відсутність належним чином оформленого договору найму жилого приміщення (ліжко-місця, кімнати) у гуртожитку з ОСОБА_1 , в тому числі договору найму жилого приміщення (ліжко-місця, кімнати) у гуртожитку № 41 від 25.05.2018, який було оформлено балансоутримувачем гуртожитку як проект і який ОСОБА_1 відмовилась підписувати, про що працівниками гуртожитку складено акт від 25.05.2018. До позовної заяви по справі ОСОБА_1 в якості доказу по справі надала копію договору № 41 найму житлового приміщення (ліжко-місця, кімнати) від 25.05.2018, яка зроблена з копії цього договору, наданого Укрзалізницею в якості доказів по справі № 211/6024/20, як не підписаний іншою стороною, тобто ОСОБА_1 . Тому оскільки не можна визнавати недійсним правочин, який не вчинявся, вважають вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутній предмет спору, тому просять закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Разом з тим у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Так судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення у гуртожитку № 41 від 25.05.2018 не підписувала, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала тобто у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, зроблено правовий висновок щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
У постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц зроблені висновки щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Позивач ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання недійсним договору найму житлового приміщення, посилаюсь на те, що цей договір вона не підписувала, умови його не погоджувала, тож відповідач безпідставно заявив вимогу про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги у справі № 211/6024/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» про стягнення з неї заборгованості за проживання у гуртожитку та комунальні послуги в сумі 22 317,68 грн.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, що підтверджують чи спростовують обставину нікчемності правочину.
Така позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.
Враховуючи викладене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. за подання позовної заяви до суду (а.с. 25), однак у зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають..
Керуючись ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2021 р.

Суддя Н.Г.Середня