ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 623/3428/19

провадження № 22-ц/818/5101/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заподіяних збитків та моральної шкоди стороною правочину, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 червня 2021 року, постановлене у складі судді Бєссонової Т.Д., в залі суду в м. Ізюм,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заподіяних збитків та моральної шкоди стороною правочину.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 15 жовтня 2015 року вона придбала у ОСОБА_2 легковий автомобіль марки HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу з державною реєстрацією у центрі надання послуг ДАІ м. Балаклія на її ім`я. При укладанні вищезазначеного договору продавцем - ОСОБА_2 від неї було приховано інформацію стосовно кола власників транспортного засобу, тобто придбаний автомобіль був спільним майном подружжя ОСОБА_2 та його жінки ОСОБА_3 , згоди на продаж якого вона не надавала. Відповідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року було визнано договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15 жовтня 2015 року недійсним в Ѕ частки в спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року було визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , що зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя. У зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 недійсним в Ѕ частки та визнання права власності на вищезазначений автомобіль 1/2 частині автомобіля за ОСОБА_3 , вона була позбавлена власності на 1/2 частини машини. З урахуванням оцінки на 13 серпня 2019 року вартість вищезазначеної 1/2 частки машини складає - 51 070,00 грн., а в подвійному розмірі - 102 140 грн. Придбавши в жовтні місяці 2015 року автомобіль, вона бажала забезпечити свою родину: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими вона разом мешкає за адресою: АДРЕСА_1 транспортом, щоб мати можливість самостійно, без допомоги громадського транспорту пересуватися по місту Ізюм, Ізюмському районі та м.Харків, вивезти дитину, матір до лікарні, на оздоровлення до моря, але з моменту придбання автомобіля, крім болю, страждань, нервових нападів, стресів, постійних судових позовів і засідань у її житті нічого не існує.

Вказує, що вона була і є відповідачем: по справі № 623/5110/15-ц Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину; провадження № 22 ц/790/2607/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину; по справі № 623/4292/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про розподіл спільного нажитого майна; по справі № 623/1568/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,третя особа: Територіальний сервісний центр МВС України №6344 про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 21 липня 2017 року продавець - ОСОБА_2 незаконно заволодів автомобілем, який зареєстрований на її ім`я та добровільно автомобіль не повертає. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року було витребувано автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 від 15 жовтня 2015 року, із чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 , яке набрало законної сили після апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - 13.09.2018 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції (Ізюмському міськрайонному суді Харківської області) ОСОБА_2 відповідно акту приймання-передачі автомобіля від 15 травня передав вищезазначений автомобіль та технічний паспорт на нього, своїй колишній жінці, співвласниці автомобіля - ОСОБА_3 . На сьогоднішній час ОСОБА_2 ввівши її в оману, з метою вчинення правочину і отримання коштів, позбавив права власності на Ѕ частку автомобіля; права користування, передавши автомобіль ОСОБА_3 . З метою визначення порядку користування вищезазначеним автомобілем, вона письмово звернулася до співвласниці автомобіля - ОСОБА_3 , її звернення отримано, проте залишено поза увагою, тому вона змушена буде з цим питанням звернутися до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. З урахуванням вищезазначеного, розмір відшкодування моральної шкоди вона оцінила в 50 00,00 грн.(п`ятдесят тисяч гривень).

З огляду на зазначене просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених збитків у розмірі - 102 140,00 грн. (сто дві тисячі сто сорок гривень); моральну шкоду у розмірі - 50 000,00 грн.(п`ятдесят тисяч гривень); стягнути з відповідача суму за сплату проведення оцінки автомобіля в розмірі - 400,00 грн. (чотириста гривень); стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 2942.40 грн.( дві тисячі дев`ятсот сорок дві грн.40к.); стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 1 500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковою постановою від 22.06.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судовий збір у сумі 4413, 60 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує, що оскаржуваним рішенням суд позбавив її права повернути кошти за Ѕ частку автомобіля з вини відповідача. Посилається на доводи, які були викладені в її позовній заяві.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав недоведеності позивачем своїх вимог.

Колегія суддів не може повністю погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки начальника територіального сервісного центру № 6344 Фоменка В. А. № 18 від 04.01.2016 року автомобіль HUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , бежевого кольору, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_3 був зареєстрований 15.07.2011 року за ОСОБА_2 , 15.10.2015 вищезазначений автомобіль перереєстровано на ОСОБА_1 . Вартість транспортного засобу згідно довідки-рахунку АА Е227777 складає 40 000 грн. (а.с. 12)

17.05.2016 року рішенням Апеляційного суду Харківської області позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частки в спільній сумісній власності подружжя. (а.с. 20-22)

29.11.2016 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , бежевого кольору, 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , що зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , рішення набрало чинності 02.02.2017 року.(а.с. 23-25)

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харпківської області від 21 травня 2018 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа : ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (фіктивним) відмовлено в повному обсязі. (а.с. 28-32)

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що 15 жовтня 2015 року вона придбала у ОСОБА_2 легковий автомобіль марки HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу з державною реєстрацією у центрі надання послуг ДАІ м. Балаклія на її ім`я. При укладанні вищезазначеного договору продавцем - ОСОБА_2 від неї було приховано інформацію стосовно кола власників транспортного засобу, тобто придбаний автомобіль був спільним майном подружжя ОСОБА_2 та його жінки ОСОБА_3 , згоди на продаж якого вона не надавала. Вважає, що на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України їй завдано збитків та моральну шкоду.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, а саме щодо стягнення на її користь половини суми продажу спірного автомобіля у розмірі 20 000 грн., оскільки згідно довідки начальника територіального сервісного центру № 6344 Фоменка В. А. № 18 від 04.01.2016 року вартість спірного автомобіля складає 40 000 грн.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що згідно оцінки на 13 серпня 2019 року вартість вищезазначеної 1/2 частки автомобіля складає - 51 070,00 грн., а в подвійному розмірі - 102 140 грн., які вона просила стягнути з відповідача на свою користь колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказаний звіт складений на момент звернення до суду, а не на момент придбання спірного автомобіля.

В решті, у задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті спору, оскільки згідно рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 29.11.2016 року право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , бежевого кольору, 2008 року випуску належить ОСОБА_3 , тобто власником Ѕ частини спірного автомобіля є ОСОБА_3 .

Крім іншого ОСОБА_2 зазначав, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки з моменту проголошення рішення судом апеляційної інстанції, а саме 17.05.2017 року, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково та визнано договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним на Ѕ частку в спільній частковій власності подружжя, отже саме з цього моменту у ОСОБА_1 виникло право звернення до суду з позовом про захист своїх прав, тобто почався перебіг строків позовної давності.

Проте суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки ОСОБА_1 ще 17.05.2017 році дізналася про своє порушене право, між тим із вказаним позовом звернулась 30 серпня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Стосовно моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини щодо відшкодування майнової та моральної шкоди урегульовано нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову із наведених вище підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 червня 2021 року - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2021 року