№ 207/2637/21
№ 2/207/1208/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Баглійський районий суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.,

при секретарі Морозові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кам`янськецивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Меланчук І.В., звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог педставник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 станом на 02 жовтня 2003 року працював на посаді директора "Баглійського" Комунального підприємства «Дніпродзержинськтепломережа». 02.10.2003 року ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні в м. Дніпропетровськ (м.Дніпро) згідно наказу № 87 від 02.10.2003р. З відрядження до м.Дніпродзержинська позивач повертався на маршрутному таксі марки «Мерседес-Бенц 208», державний номерний знак НОМЕР_1 . Того ж дня, близько 19 год. 15 хв. відбулось зіткнення маршрутного таксі марки «Мерседес-Бенц 208», державний номерний знак НОМЕР_1 в якому знаходився позивач, з автомобілем «Шкода Октавія» державний номерний знак НОМЕР_2 , який виїхав на смугу зустрічного руху. В результаті ДТП позивачу спричинено шкоду здоров`ю, а саме завдано черепно-мозкову травму. Даний нещасний випадок, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджено актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом», актом «Про розслідування нещасного випадку, який стався 02.10.2003р. о 19 год. 15 в.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я ОСОБА_1 . За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення визнати нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом.

Вказані обставини підтверджуються актом (форми Н-1) «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» (далі - акт Форми Н-1), актом «Про розслідування нещасного випадку, який стався 02.10.2003р. о 19 год. 15 хв.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я позивача. Згідно п.6.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено, що видом події, яка призвела до настання нещасного випадку являється дорожньо-транспортна пригода. Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є порушення правил дорожнього руху. Нещасний випадок в результаті, якого спричинено шкоду здоров`ю позивача, стався за відсутності будь-якої вини потерпілого.

У зв`язку з вищевказаним нещасним випадком пов`язаним з виробництвом, позивач 16.02.2004 року, вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 50%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 22.02.2005 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 27.02.2006 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 01.03.2008 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 16.02.2011 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 18.02.2013 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 18.02.2015 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності - безстроково, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, медичній реабілітації, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача.

Висновком про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка фізична праця (5 перенавантаженням), робота в нервово-емоційних умовах, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 18.02.2015 року, виданою на ім`я позивача. У зв`язку з вказаним нещасним випадком позивачу спричинено шкоду здоров`ю. Отримання травм та подальше лікування, супроводжувалось сильним фізичним болем. Неодноразово позивач проходив курси лікування в медичних установах. Однак, лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми супроводжують позивача та завдають йому фізичні страждання і по нині. Від отриманої черепно-мозкової травми, позивач стикається с такими негативними явищами в житті. Наразі, у зв`язку з енцефалопатією мозку II ст. (відмирання клітин головного мозку) позивача турбують постійні головні болі, суттєве погіршення пам`яті, запаморочення та, інколи нудота. Також періодичний біль в шийному відділі хребта, загальна слабкість, він відчуває оніміння та слабкість в верхній правій кінцівці, сильний біль та обмеження рухомості в плечовому суглобі, болісність у ньому. Позивач, внаслідок зазначених ушкоджень, починаючи з 47 річного віку позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, та залежить від наслідків отриманого каліцтва. У позивача спостерігається мінливість артеріального тиску, порушення сну, що не дозволяє йому нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини. Наслідки травми призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікарських спостережень у невропатолога та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям.

Внаслідок отриманого каліцтва йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, змушений прикладати значні зусилля для продовження активного громадського життя. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд, а тому просить стягнути із Фонду в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 300 000 гривень.

29.09.2021 року до канцелярії суду представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Кам`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 09 лютого 2004 року в зв`язку з нещасним випадком, який стався 02.10.2003 року під час службового відрядження в м.Дніпропетровськ (м. Дніпро), повертаючись з якого потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, що підтверджується Актом форми Н-1 від 02 жовтня 2003 року № 1.

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 23.03.2004р. № 322 «Про призначення страхової виплати», позивачу було призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 666,71 грн. та одноразову страхову виплату в розмірі 10640,00 грн. За період з лютого 2004 року по вересень 2021 року позивачу нараховано та виплачено страхових виплат на загальну суму 729273,58 грн., в тому числі на санаторно-курортне лікування, проїзд та виплати на придбання медикаментів. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача О.О. Галіцина підтримала відзив на позов просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, взявши до уваги позицію представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 в період з 20.08.2001 року по 23.08.2004 року перебував у трудових відносинах з Дочірнє теплопостачальне підприємство «Баглійське» Комунального підприємства «Дніпродзержинськтепломережа», займав посаду директора, що підтверджується копією трудової книжки, заведеної 01 жовтня 1972 року на ОСОБА_1 (арк.с. 32-49).

Відповідно до Акту №1 про нещасний випадок від 14 жовтня 2003 року, який трапився з позивачем 02 жовтня 2003 року о 19 год. 15 хв., в результаті чого він отримав травму, причиною нещасного випадку зазначено порушення правил дорожнього руху. (а.с.20-23).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 16.02.2004 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 50%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 11).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 22.02.2005 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 13).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 27.02.2007 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 14).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 03.03.2008 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 15).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 16.02.2011 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 16).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 18.02.2013 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 17).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 18.02.2015 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності - безстроково ( а.с. 18-19).

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 23 березня 2004 за №322 позивачу призначено виплату одноразової допомоги в сумі 10640 грн. 00 коп. та щомісячну грошову суму, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 666,71 грн. (а.с.27-29).

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом 14.03.2005 р., у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Закон, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві виключно на підставі висновку МСЕК, відсутній.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 16.02.2004 року. Отже, останній на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18).

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності (40%), встановлено ІІІ групу інвалідності, відсутності покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках.

Виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням наслідків трудового каліцтва та ступеню втрати позивачем професійної працездатності - 40%, які встановлені йому 16.02.2004 року первинно, при повторному переогляді - 18.02.2015 року ступень втрати професійної працездатності встановлено в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у сумі 908,00 грн.

На підставі викладеног о, керуючись ст. ст. ст.ст. 11,15,16,23,1168 ЦК України, Законом України Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 10, 12, 13, 19, 76-81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , місцезнаходження: 49020, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, буд. 93, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , місцезнаходження: 49020, м. Дніпро, пр.-т Д.Яворницького, буд. 93, на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Погребняк Т.Ю.