ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8397/21 Справа № 201/6562/18 Головуючий у першій інстанції: Антонюк О. А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Бондаренку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2011 року між ним та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримала кредит у розмірі 15200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис в заяві. Однак відповідач не виконала належним чином умови договору і станом на 17.04.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 187701,18грн., яких заборгованість по кредиту 14158,45 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 169211,09 грн., пеня і комісія 4331,64 грн. Від цієї суми віднімається сума в розмірі 19457,48 грн., яка стягнута рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27.05.2014 року. Тому різниця становить 168243,70 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору від 20 червня 2011 року в сумі 168243,70 грн., з яких заборгованість по кредиту 14158,45 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 169211,09 грн., пеня і комісія 4331,64 грн., з відрахуванням шляхом віднімання 19457,48 грн. (стягнутих третейським судом). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати на судовий збір в сумі 2523,66 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» надано копію заяви ОСОБА_1 від 20.06.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої відповідач виявляє бажання оформити на своє ім`я банківську карту кредитка Універсальна (а.с. 10).

Зазначена вище анкета-заява не містить умов щодо розміру тіла кредиту (кредитного ліміту), строку дії кредитного договору, розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, неустойки, комісії.

Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, - відповідачкою не підписані.

Анкета-заява містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 20.06.2011 року, згідно якого станом на 17.04.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 187701,18 грн., яких заборгованість по кредиту 14158,45 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 169211,09 грн., пеня і комісія 4331,64 грн. Зазначений розрахунок заборгованості складений з 16.11.2012 року (а.с. 8).

Позивачем також надано виписку з особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , яка розпочинається з операції встановлення кредитного ліміту 15.11.2012 року.

Колегія наголошує, що ні місцевому, ні апеляційному суду позивачем не надано письмові докази видачі відповідачу кредитних коштів за умовами кредитного договору від 20.06.2011 року, з приводу якого заявлений позов у справі, що розглядається.

Також встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27.05.2014 року у справі №2229/2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №SAMDN9631 від 15.11.2012 року в сумі 19457,48 грн. та витрати по оплаті третейського збору в сумі 500,00 грн. (а.с. 7).

Копія вказаного рішення третейського суду надана позивачем на підтвердження позовних вимог, які заявлені у даній цивільній справі, долучена до позовної заяви (а.с. 7).

Згідно змісту позовної заяви (а.с. 5), позивач відраховує від заборгованості, яка сформувалась на підставі анкети-заяви від 20.06.2011 року, 19457,48 грн., які стягнуті з відповідача на користь банку за договором №SAMDN9631 від 15.11.2012 року на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27.05.2014 року у справі №2229/2014.

З аналізу викладених фактів формується висновок, що позивач ототожнює правовідносини, які склались між сторонами на підставі анкети-заяви від 20.06.2011 року та на підставі договору №SAMDN9631 від 15.11.2012 року.

Однак, ні місцевому, ні апеляційному судам позивачем не надано копію договору №SAMDN9631 від 15.11.2012 року; зміст його обставин ні в позовній заяві, ні в наступних процесуальних документах позивача не викладено. Клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими мматеріалами справи, протоколом судового засідання.

Правового обгрунтування трансформації договірних правовідносин сторін за анкетою-заявою 20.06.2011 року у правовідносини за договором №SAMDN9631 від 15.11.2012 року позивачем не наведено; відповідні обставини у позовній заяві не викладені.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що даний позов заявлений банком з приводу неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору від 20.06.2011 року, враховуючи, що матеріали справи не містять відповідних процесуальних документів позивача щодо зміни позовних вимог та (або) обґрунтування, підстав позову; встановивши, що банком не надано суду належних та допустимих доказів надання відповідачу кредитних коштів за умовами вказаного договору, - колегія дійшла висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених банком позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Колегія наголошує, що ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не надано письмові докази видачі та отримання відповідачем грошових коштів за умовами кредитного договору від 20.06.2011 року; клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції. Позовних вимог з приводу стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 15.11.2012 року банком у даній справі не заявлено.

Згідно змісту наданих позивачем розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку вбачається, що вони складені з 15 та 16 листопада 2012 року, тобто з часу укладення договору №SAMDN9631 від 15.11.2012 року, з приводу виконання якого у даній справі позов не заявлений. Згідно копії заяви позичальника ОСОБА_1 , датою укладення кредитного договору, у звязку з невиконанням умов якого заявлено позов у даній справі, є 20 червня 2011 року.

Більше того, на підтвердження заявлених у даній справі позовних вимог, позивачем надано копію рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27.05.2014 року у справі №2229/2014, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №SAMDN9631 від 15.11.2012 року.

Однак, ні місцевому, ні апеляційному судам позивачем не надано копію договору №SAMDN9631 від 15.11.2012 року; зміст його обставин ні в позовній заяві, ні в наступних процесуальних документах позивача не викладено. Клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими мматеріалами справи, протоколом судового засідання.

Правового обгрунтування трансформації договірних правовідносин сторін за анкетою-заявою 20.06.2011 року у правовідносини за договором №SAMDN9631 від 15.11.2012 року позивачем не наведено; відповідні обставини у позовній заяві не викладені.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку, у зв`язку з недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог про стягнення заборгованості саме на підставі анкети-заяви від 20.06.2011 року.

Місцевий суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив та не надав належної оцінки представленим у справі доказам. Тому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 3785,48 грн. (а.с. 82).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

До апеляційної скарги відповідачем надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3746 (а.с. 76, копію договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Завгороднім А.М. та Ресіченко Н.О. (а.с. 77), ордер на надання правничої допомоги від 29.07.2021 року (а.с. 78). Також до матеріалів справи долучено попередній розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу адвоката, відповідно до якого загальна вартість правничої допомоги становить 12000,00 грн. (а.с. 92-94).

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений адвокатом Завгороднім А.М. у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Завгородній А.М. подав апеляційну скаргу та прийняв участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 14.12.2021 року.

Отже, матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Завгороднім А.М. правничої правової допомоги відповідачу ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» - Провоторов Ю.В. не погоджувався зі стягненням на користь відповідача витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 12000,00 грн. з наведеним обґрунтуванням, яке заслуговує на увагу.

Виходячи з викладеного, відшкодування АТ КБ «Приватбанк» понесених ОСОБА_1 адвокатських витрат у сумі 12000,00 грн. не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 2000,00 грн.

Отже, з позивача на користь відповідача підлягають стягнення судові витрати в загальному розмірі 5785,48 грн. (3785,48 грн. судового збору + 2000,00 грн. витрат на правничу правову допомогу).

Колегія суддів зауважує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Такі висновки відповідають також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд наголошує, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду, на захист своїх прав та законних інтересів, з іншим позовом до відповідача, з інших підстав, за іншим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 5785 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) грн. 48 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова