Справа № 645/708/14-ц
Провадження № 2/645/11/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк`про визнання догвоору поруки припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ „Альфа Банк звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 490073792 від 30.05.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 21 609.30 дол. США. Кредит наданий терміном до « 30» травня 2014р., (який був змінений до 30.05.2018р.) зі сплатою відсотків з розрахунку 14,49% річних. Банк виконав свої обов`язки належним чином, видав відповідачеві кошти в повному обсязі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. У відповідності до кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та плату за його користування.

ОСОБА_1 в свою чергу звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим, в якому просить суд визнати поруку, встановлену договорами №490073792-П від 30.05.2008 року та від 06.11.2009 року про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490073792-П від 30.05.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» такою, що припинена.

В обґрунтування первісного позову зазначили, що згідно ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору, позичальник зобов`язання за договором № 490073792 від 30.05.2008 року не виконав. Відповідно до ч.2, ст.1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв`язку з зазначеним порушенням зобов`язань за Кредитним договором позичальник ОСОБА_2 , станом на 31.12.2013 року має прострочену заборгованість за кредитом - 13 382,14 дол. США, що за курсом НБУ складає - 106 963,44 грн., за відсотками - 183,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 470,55 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 549 ЦК України була нарахована пеня у розмірі 1 394,76 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 11 148,32 грн. Всього сума заборгованості складає 119 582,31 грн. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з договору, відповідно до ст. 553 ЦК України 30.05.2008 року ЗАТ Альфа- Банк та відповідач ОСОБА_1 , уклали договір поруки № 490073792-П. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Банк здійснював повідомлення відповідача про факт виникнення заборгованості та її розмір. Однак на даний час кредитна заборгованість не погашена, тому вимушені звертатися до суду з цим позовом. Просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 виниклу заборгованість.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 06 листопада 2009 року між позичальником ОСОБА_2 та ПАО «Альфа банк» укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 р. Зі змісту п.2.3 цього договору випливає, що ним встановлена нова дата остаточного повернення кредиту 30.05.2018 р. Крім того, відповідно до п.2 цього договору від 06.11.2009 р., додаток до кредитного договору № 1 викладено в новій редакції. Відповідно до цього додатку № 1 до Договору про внесення змін і доповнень №1 від 06.11.2009 р. процентна ставка за кредитом збільшилася з 14,49 % до 16, 5%, а сукупна вартість кредиту - з 13019,54 дол. США до 31405,72 дол. США. Таким чином, обсяг відповідальності позичальника збільшився, що обумовило збільшення такої відповідальності і для поручителя. 06.11.2009 р. між поручителем ОСОБА_1 та ПАО «Альфа банк» був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 490073792-П від 30.05.2008 р. (а.с.14). Зі змісту цього договору випливає, що поручитель ОСОБА_1 дала свою згоду лише на збільшення строку остаточного повернення кредиту та сплату відсотків з 30 травня 2014 р. до 30 травня 2018 р. Своєї згоди на збільшення об`єму зобов`язання позичальника за основним договором, вона, як поручитель не давала, ані додаткова угода від 06.11.2009 р., ані анкета поручителя, складена цього ж числа, згоди поручителя на збільшення обсягу відповідальності боржника в частині збільшення розміру відсотків і, як наслідок, сукупної вартості кредиту, не містить.

У судове засідання представник ПАТ «АльфаБанк» не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, просили розглядати справу у їх відсутність, у ході судового розгляду первісний позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, надали відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначили, що відповідно до п.1.1. договору поруки «Основний договір» - це кредитний договір №490073792, укладений між Банком та Боржником 30.05.2008р., включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим Договором або будуть укладені в майбутньому. Таким чином, Поручитель, підписавши договір поруки, був згодний на всі умови, що були

або можуть бути змінені Банком та Боржником в подальшому без підписання додаткової угоди з Поручителем. 06.11.2009р. між Банком та Боржником було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору від 30.05.2008р., відповідно до якого термін остаточного повернення кредиту становить 30.05.2018р. та додаток №1 викладено в новій редакції (в тому числі підвищення відсоткової ставки). В той же день, 06.11.2009р. між Банком та Поручителем було укладено Договір про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки від 30.05.2008р., відповідно до якого Поручитель поручається за виконання Боржником обов`язок повертати Банку кредит рівними частинами, у терміни, визначеними Основним договором та додатком №1 до Основного договору до 30.05.2018р.; обов`язок Основним договором щомісяця сплачувати Банку проценти за користування Кредитом у терміни, визначені та додатком №1 до Основного договору: в окремих випадках достроково повернути Банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають з Основного договору; обов`язок сплатити неустойку та понад суму неустойки відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов`язань за Основним договором. Поручитель під час укладання договору поруки дав згоду на те, що він поручається за виконання Боржником усіх умов кредитного договору. Які можуть бути підписані Банком та Боржником в майбутньому, а по-друге, підписуючи зміни до договору поруки, надав свою згоду на зміну відсоткової ставки, яка визначена у Додатку №1 до Кредитного договору. обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, зустрічний позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві.

Суд, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 ,, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість первісних позовних вимог та наявність підстав для задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошті позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що ПАТ „Альфа Банк та відповідач ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 490073792 від 30.05.2008 року, за яким банк зобов`язався надати кредит у сумі 21 609.30 дол. США, на умовах визначених договором, із остаточним терміном повернення кредиту до 30 травня 2014р., зі сплатою відсотків з розрахунку 14,49% річних. Відповідно до договору про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 06.11.2009р., був зміненій строк повернення кредиту до 30.05.2018р.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Позивач виконав свої обов`язки належним чином, видав позичальнику кошти в повному обсязі, що підтверджується випискою з особового рахунку боржника.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальником всупереч вимогам Договору та цивільного законодавства не виконувались належним чином зобов`язання, встановлені Кредитним договором стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту, сплати сум нарахованих за користування кредитними коштами процентів у встановлені Кредитним договором терміни.

Моментом погашення кредиту вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора в повному обсязі.

У зв`язку з тим, що з боку позичальника ОСОБА_2 були порушені вищевказані зобов`язання повернення кредиту, сплати процентів за його користування, у нього перед банком виникла прострочена заборгованість за кредитним договором станом 30.12.2013 року у розмірі 119582,31 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 13 382,14 дол. США, що за курсом НБУ на 30.12.2013 року складає - 106 963,44 грн., за відсотками - 183,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 470,55 грн.; пені - 1 394,76 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 11 148,32 грн.

Для того, щоб позичальник належним чином виконав свої зобов`язання, банк з відповідачем ОСОБА_1 уклав договір поруки № 490073792-П. від 30.05.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалась солідарно відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. (а.с.13,14).

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно з вказаним договором поручитель зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання зобов`язань позичальника по кредитному договору в повному обсязі як солідарний боржник.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У зв`язку з вказаними обставинами відповідачі перед позивачем несуть солідарну відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань. Це передбачено і договором поруки.

Згідно ст. 543 ЦК України - у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно вимоги про дострокове повернення кредиту від 15.01.2014 року, надісланої на адресу позивальника ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 , вбачається, що позивач вимагав дострокового повернення кредиту у строк до 30 днів з дати отримання вказаної вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення вимоги, при цьому до суду з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся вже 21.01.2014 року, тобто через 6 днів.

Згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.04.2014 року вбачається, що було задоволено заяву ПАТ «Альфа-банк» про видачу виконавчого листа та видано ПАТ «Альфа-банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації Всеукраїнський фінансовий союз», винесеного 25.02.2014 року за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 119582,31 грн..

Дана ухвала суду була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11.08.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2015 року .

На підставі отриманих банком виконавчих листів було відкрито виконавче провадження постановою від 14.04.2015 року.

Згідно договорів, про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 490073792 від 30.05.2008 року, від 09.04.2015 року, від 25.05.2015 року, від 08.07.2015 року, укладених між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , вбачається, що сторони погодились про встановлення порядку сплати простроченої заборгованості, а саме: сплата заборгованості здійснюється в еквіваленті, розрахованому від належної суми коштів в валюті кредиту, виходячи з офіційного курсу НБУ, станом на дату здійснення зарахування платежу за вирахуванням 30% від офіційного курсу валют,встановлених НБУ. В якості виконання договору представником відповідача були надані квитанції про сплату ОСОБА_2 заборгованості в сумі 3000,01 грн.,7299,94 грн., 23 134,03 грн. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.3, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч.6 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13, ч.ч.1. 4 ст.14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно п.3.1. ст.3 Договору поруки Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно п.5.4 ст.5 Договору поруки № 490073792-П від 30.05.2008 р. у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у разі, якщо поручитель надасть згоду на таке збільшення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення Основного договору і Договору поруки, остання припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, межі прав і обов`язків поручителя ОСОБА_1 були встановлені як договором поруки № 490073792-П від 30.08.2008 р., так діючим на той час законом і обумовлювалися, серед іншого, настанням певної події наданням письмової згоди на збільшення обсягу обов`язків позичальника за Основним договором.

06 листопада 2009 року між позичальником ОСОБА_2 та ПАО «Альфа банк» укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 р.

Зі змісту п.2.3 цього договору випливає, що ним встановлена нова дата остаточного повернення кредиту 30.05.2018 р.

Крім того, відповідно до п.2 цього договору від 06.11.2009 р., додаток до кредитного договору № 1 викладено в новій редакції.

Відповідно до цього додатку № 1 до Договору про внесення змін і доповнень №1 від 06.11.2009 р. процентна ставка за кредитом збільшилася з 14,49 % до 16, 5%, а сукупна вартість кредиту - з 13019,54 дол. США до 31405,72 дол. США.

Таким чином, обсяг відповідальності позичальника збільшився, що обумовило збільшення такої відповідальності і для поручителя.

06.11.2009 р. між поручителем ОСОБА_1 та ПАО «Альфа банк» був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 490073792-П від 30.05.2008 р. (а.с.14). Зі змісту цього договору випливає, що поручитель ОСОБА_1 дала свою згоду лише на збільшення строку остаточного повернення кредиту та сплату відсотків з 30 травня 2014 р. до 30 травня 2018 р.

Відповідно до вимог ч.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених у Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року по справі № 569/9873/16-ц аналогічної категорії «Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки або зміни ануїтетного платежу (зміни схеми погашення кредиту) в бік збільшення тощо»..

Аналогічні висновки містяться і в інших Постановах Верховного Суду щодо таких самих правовідносин та спорів, зокрема у Постанові ВС від 14 листопада 2018 року по справі № 758/8433/15-ц.

Згідно правового висновку, закріпленого у Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року по справі № 569/9873/16-ц «згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни».

Аналогічний висновок у схожій за правовідносинами справі містить Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 156/770/15-ц).

Відповідач за зустрічним позовом не надав суду будь яких доказів, які б свідчили про очевидну згоду поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності і що така згода надана у спосіб, передбачений договором поруки.

Не містять і матеріали цивільної справи подібних відомостей.

Так, а ні додаткова угода від 06.11.2009 р. (а.с. 14), а ні анкета поручителя, складена цього ж числа (а.с.17), згоди поручителя на збільшення обсягу відповідальності боржника в частині збільшення розміру відсотків і, як наслідок, сукупної вартості кредиту, не містить.

Оскільки обсяг відповідальності позичальника був збільшений і поручитель не надав згоду на таке збільшення, за умовами договору Поруки і положень закону порука припинилася.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та наявність підстав для задоволення зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк`про визнання догвоору поруки припиненим,- задовольнити.

Визнати поруку, встановлену договорами №490073792-П від 30.05.2008 року та від 06.11.2009 року про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490073792-П від 30.05.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» такою, що припинена.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2021 року

Головуючий-суддя: