КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1637/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 362/2319/20

24 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.О.

- Желепи О.В.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Марчук О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просила поновити її на посаді соціального працівника адміністративно-управлінського персоналу в КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та стягнути з КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2020 року до дня поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її звільнення із займаної посади відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки наміру звільнятися з роботи вона не мала, а її було звільнено на підставі заяви, яку вона власноручно не писала.

Вважала, що її звільнення порушує гарантовані Конституцією України та чинними законодавчими актами України право на працю.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді соціального працівника адміністративно-управлінського персоналу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) з 01 квітня 2020 року.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2020 року по 22 червня 2020 року в сумі 54 016,60 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та у межах виплати заробітної плати за один місяць.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) на користь держави 840,80 грн. у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2020 року по 22 червня 2020 року в сумі 54 016,60 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.04.2020 року по 09 грудня 2020 року у розмірі 170 888,88 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом було визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з порушенням норм матеріального права. Так, у випадку поновлення працівника на роботі у зв`язку із незаконним звільненням, стягнення на користь працівника розміру втраченого заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися з дати звільнення до дати ухвалення відповідного рішення про поновлення працівника на посаді судом. 10.12.2020 року відповідач поновив її на посаді, тому сума, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу має розраховуватися починаючи з 01.04.2020 року до дати видання відповідачем наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме до 09.12.2020 року включно. Таким чином, розмір втраченого заробітку у зв`язку із незаконним звільненням, який підлягає стягненню з відповідача складає 170 888,88 грн. (982,12 х 174).

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційна скарга була подана відповідачем Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якій просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд дійшов безпідставних висновків про те, що звільнення позивача відбулася за заявою, яку вона не писала, оскільки такі висновки не ґрунтуються на доказах, а є припущенням суду.

Вказував на те, що розглядаючи справу, суд не вжив заходів для повного та всебічного розгляду справу, не призначив у справі судово-почеркознавчу експертизу, висновки якої дали б змогу дійсно встановити чи була написана позивачем власноручно заява про звільнення. При цьому, позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених нею у позові, зокрема, що заява від 27.03.2020 року написана не нею.

Посилався на те, що судом не надана оцінка доводам відповідача та наданим доказам, що наявні в матеріалах справи, які в сукупності дають підстави стверджувати, що позивач своїми діями та підписами погодила факт її звільнення та остаточно підтвердила намір не продовжувати трудові відносини з відповідачем. Так, 27.03.2020 року у відділ кадрів надійшла заява позивача про її звільнення з 31.01.2020 року; 31.03.2020 року позивач, з метою звільнення, зібрала підписи на обхідному листі, ознайомилася з наказом про звільнення, отримала повний розрахунок при звільненні, не прийняла пропозицію відповідача про продовження трудових відносин з 01.04.2020 року, отримала трудову книжку. Зазначені обставини та надані на їх підтвердження докази підтверджують факт, що позивач своїми діями підтвердила внутрішнє волевиявлення звільнитися із займаної посади.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просила у задоволенні апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовити, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача Полуніна К.А. підтримала доводи апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та просила її задовольнити, а проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади є незаконним без достатніх на те правових підстав, а тому позивач підлягає поновленню на роботі, та з відповідача та користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягу з наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 серпня 2016 року прийнято ОСОБА_1 за основним місцем роботи на посаду соціального працівника адміністративно-управлінського персоналу з 01 вересня 2016 року (а.с. 13).

27 березня 2020 року від імені ОСОБА_1 написана заява про звільнення з роботи з 31 березня 2020 року за угодою сторін (а.с. 12).

Згідно з витягу наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 березня 2020 року № 159/к «Про звільнення працівників», звільнено ОСОБА_1 , соціального працівника адміністративно-управлінського персоналу, 31 березня 2020 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 27.03.2020 року (а.с. 10).

31 березня 2020 року ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про звільнення, про що свідчить її підпис (а.с. 66).

31 березня 2020 року ОСОБА_1 у відповідних структурних підрозділах підписала обхідний лист (а.с. 67).

В день звільнення, ОСОБА_1 отримала трудову книжку, на підтвердження чого поставила підпис в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 68-70).

31 березня 2020 року начальником відділу кадрів Костюченко К.М., інспектором з кадрів Смолянською О.В. складено акт № 01 про відмову соціального працівника ОСОБА_1 від продовження трудових відносин з КНП «КМПНЛ № 3», в якому зазначено, що 31.03.2020 року приблизно о 16 години для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки до відділу кадрів прийшла соціальний працівник ОСОБА_1 у супроводі ОСОБА_3 , юрисконсульта. ОСОБА_3 заявила про те, що заяву про звільнення за угодою сторін від 27.03.2020 року соціального працівника написала вона, а не ОСОБА_1 , тому на її думку звільнення ОСОБА_1 є незаконним. Після цього ОСОБА_1 було запропоновано продовжити трудові відносини з лікарнею після 01.04.2020 року. На цю пропозицію ОСОБА_1 нічого не відповіла, а ОСОБА_3 сказала цитують дослівно «запис про звільнення у трудовій книжці зроблено, тому видайте трудову книжку, будемо зустрічатися в суді». Трудову книжку ОСОБА_1 отримала, про що зроблено запис у книзі руху трудових книжок та в її особовій картці (ф. П-2). Також вона була ознайомлена під розпис з наказом про звільнення за угодою сторін 31.03.2020 (а.с. 71).

Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.04.2020 року № 061/203/07/03/477, адміністрація КНП «КМПНЛ № 3» просить ОСОБА_1 з`явитися до закладу у робочі дні для вирішення питання щодо працевлаштування на посаду соціального працівника (а.с. 74).

Вищевказаний лист ОСОБА_1 отримала 25.04.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 75).

Як вбачається з акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № КВ 641/33/АВ від 06 липня 2020 року, проведено інспекційне відвідування КНП «КМПНЛ № 3», порушень вимог законодавства про працю щодо звільнення ОСОБА_1 не виявлено (а.с. 78-86).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені обставини, та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що доводи позивача, що вона не мала наміру звільнятися з роботи ґрунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджені жодним доказом того, що позивачка вчиняла дії, які б свідчили про те, що вона не має наміру звільнятися з роботи та бажає залишитися на посаді, яку вона займала.

Посилання на те, що її звільнено із займаної посади за заявою, яку вона особисто не писала, а написала її матір, яка працювала у відповідача на посаді юрисконсульта, не дають підстав безумовно стверджувати, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки дізнавшись про наявність наказу про звільнення, позивачка не висловила відповідачу бажання про залишення на посаді. Більше того, відповідач неодноразово пропонував позивачу вирішити питання щодо її поновленні на роботі, проте позивач такої згоди не надала як під час ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні, так і в подальшому. Зазначене, дає підстави стверджувати, що позивач вчиняючи такі дії погодилася зі звільненням та наміру залишитися на посаді, яку вона займала не має.

Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивачки було правомірним, і доводи апеляційної скарги відповідача є обґрунтованими.

Таким чином, не надавши правої оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності та кожному окремо, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновкупро те, що позивачка була звільнена з порушенням норм КЗпП України, оскільки вона не писала особисто заяву про звільнення (даний факт нічим не підтверджується), та не врахував, що позивачка не вчиняла жодних дій для залишення на посаді, що б свідчили про її намір працювати надалі у відповідача.

Колегія суддів погоджуються з доводами апеляційної скарги позивача про те, що вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня по 22 червня 2020 року у розмірі 54 016,60 грн., не урахував, що вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника

Відтак, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі.

Однак, оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення позивачки було правомірним, підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: