Провадження № 2/643/1187/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м. Харків

Московський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Горбунової Я.М., за участю секретаря Сургай Я.С., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення порядку користування житлом, яке належить на праві власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, який був уточнений нею 30.11.2020 р.

В остаточній редакції позову вона просить визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй кімнату № 2 площею 16,2 кв.м. та кімнату № 3 площею 14,8 кв.м. з правом користування ними ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , залишивши в користуванні ОСОБА_4 кімнату № 4 площею 13,1 кв.м. з правом користування житлом її дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування своїх вимог вона зазначила, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності їй, двом її повнолітнім дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і її матері ОСОБА_5 . Згоди щодо порядку користування квартирою та утримання даного нерухомого майна між співвласниками, а саме, з відповідачем, не досягнуто, через що вона змушена звернутися до суду для вирішення даного спору. В квартирі вже склався та давно існує певний порядок користування житловими приміщеннями, але тривалий час виникають питання щодо утримання квартири та користування квартирою сторонніми особами. Відповідачу неодноразово пропонувалося визначити частки, щоб кожен мав персональну відповідальність по утриманню житла, між тим, відповідач ігнорує ці прохання, в зв`язку з чим проблема залишається не вирішеною, а борги накопичуються.

Відповідач надала відзив та письмові пояснення, в яких зазначила, що не визнає позовні вимоги, так як вважає, що не є обов`язковим виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним. На даний час в квартирі проживає вона із своїми неповнолітніми дітьми і разом вони займають кімнату № 2 площею 16.2 кв.м., кімнату № 3 площею 14,8 кв. м. займає ОСОБА_5 , а кімната № 4 площею 13.1 кв.м. разом із кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором знаходяться у загальному користуванні. З приводу користування житловими приміщеннями між нею та ОСОБА_5 спорів не виникає, а з ОСОБА_3 постійно виникають чвари і є непорозуміння.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги вони підтримують.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та надала пояснення відповідно до обставин, викладених у позові.

Позивач як свідок суду показала, що з моменту отримання ордеру на спірну квартиру в квартирі фактично склався порядок користування спірним житлом. Так, її мати ОСОБА_5 проживала в кімнаті № 3 площею 14,8 кв.м., її старша дочка ОСОБА_4 після одруження проживала разом із чоловіком та їх неповнолітніми дітьми у кімнаті № 4 площею 13.1 кв.м., а вона разом із своїм другим чоловіком та молодшою дочкою ОСОБА_6 проживала у кімнаті № 2 площею 16,2 кв.м. Після розлучення відповідачки із своїм чоловіком, відповідач дозволила проживати в спірній квартирі своєму співмешканцю, який разом із відповідачем створює неприйнятні умови для спільного проживання, внаслідок чого вона разом з чоловіком та дочкою ОСОБА_6 вимушена останні три роки проживати в іншій квартирі на умовах найму житла. За рішенням суду співмешканця дочки було виселено із спірного житла, але ОСОБА_4 знову вселила його в квартиру. Всі ці роки вона постійно приходить до спірної квартири, щоб надавати допомогу своїй матері, яка потребує стороньої допомоги, але спільне користування житлом кожен раз викликає сварки і призводить до виклику поліції, що робить неможливим у добровільному порядку вирішити питання визначення порядку користування житлом за згодою співвласників. Відповідач не несе усіх необхідних витрат по оплаті комунальних послуг, не несе витрати по утриманню житла і не бажає вирішувати ці питання в добровільному порядку. Через зазначені обставини вона вимушена звернутися до суду для визначення порядку користування спірною квартирою.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав пояснення відповідно до тих обставин, які викладені у відзиві та письмових поясненнях.

Забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення та поновлення провадження та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися.

Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, яка надала покази як свідок, пояснення представника відповідача, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по ј частині кожному відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.01.2007 р. за р.№ 5-07-280346 Управлінням комунального майна та приватизації ХМР.

Спірна квартира має загальну площу 64,9 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат загальною житловою площею 44,1 кв.м.: кімната № 2 площею 16.2 кв.м., кімната № 3 площею 14,8 кв.м., кімната № 4 площею 13,1 кв.м. Крім того, в квартирі обладнані кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор, вбудована шафа.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, кожен із співвласників спірної квартири має право на частку у праві власності на майно (ідеальну частку) в цілому і частка кожного співвласника не є вираженою в натурі.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15 та до подібних правових висновків дійшов верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18.

На ідеальну частку кожного із співвласника припадає по 11,025 кв.м. житлової площі, що фактично приближене до тієї частки, яку позивач просить залишити у користуванні відповідача.

Але позивач просить виділити їй у користування на її ідеальну частку дві житлові кімнати № 2 та № 3 загальної площею 31 кв.м., що значно перевищує ту площу, яка відповідає її ідеальній частці, і відповідно це порушує права інших співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за якими позивач просить залишити право користування даними приміщеннями.

Зазначення у позовних вимогах про право користування третіми особами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 даними приміщеннями разом із позивачем не є юридично обгрунтованими.

Також з позовних вимог вбачається, що інші приміщення у квартирі позивач просить залишити у спільному користуванні.

Як вбачається із змісту положень ч.3 ст. 358 ЦК України кожен співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частки майна, яка відповідає його частці, але інші співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не заявили вимог про надання на їх ідеальну частку житлових приміщень, тому для об`єднання їх частки та виділення на об`єднану частку співвласників окремих житлових приміщень у квартирі суд не має правових підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_3 ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування житлом, яке належить на праві власності, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Треті особи: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ; ОСОБА_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Я.М. Горбунова