ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2357/20 Номер провадження 22-ц/814/456/21Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником - адвокатом Жаріним Миколою Анатолійовичем на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2020 року (ухвалене суддею Васильєвою Л.М., повний текст рішення складено суддею 03 грудня 2020 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваагропромінвест» про визнання незаконним та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення учасника ТОВ «Полтаваагропромінвест» від 21.03.2019, наказу б/н від 20.03.2020 про його звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 91 803.77 грн, моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він працював у відповідача з 01.08.2016 тимчасово виконуючим обов?язків директора, за контрактом, на час перебування у відпустці у зв?язку з вагітністю та пологами та догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, директора ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу. На вимогу учасника товариства ОСОБА_3 він повідомив усіх учасників товариства про те, що 19.02.2019 будуть скликані позачергові збори товариства. Вказує, що він не був присутнім на зборах, так як хворів, але йому відомо, що інший учасник товариства (не зазначено прізвище) не був належним чином повідомлений про час і місце проведення позачергових зборів, а тому збори, які відбулись 19.02.2019, та на яких прийняте рішення про його звільнення у березні 2019 є неправомочним. Його звільнили з роботи 22.03.2019 у зв?язку з закінченням строку дії трудового договору, а саме у зв?язку з виходом на роботу 23.09.2019 директора ОСОБА_2 , повідомлення про його звільнення було доставлено кур?єрською поштою 21.03.2019. Вказує, що 23.04.2020 у нього виникла підозра щодо грубого порушення його трудових прав, а тому він звернувся до суду за захистом цих прав. Також зазначав, що йому не виплачена заробітна плата з 23.03.2019 по 01.04.2019 у розмірі 1887.10 грн, з 01.04.2019 по 01.05.2020 у розмірі 84 500 грн, з 01.05.2020 по 25.05.2020 у розмірі 5 416.67 грн, всього 91 803.78 грн. Зазначав, що незаконним звільненням йому спричинена моральна шкода у розмірі 40 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строків для звернення до суду.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1861.60 грн.

З вказаним рішенням суду не погодивсяОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не врахував вимоги рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013, та правову позицію Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі №480/1449/18 з правовідносин застосування ст. 233 КЗпП України. Вважає, що судом неправильно витлумачено питання виникнення підстав для звільнення позивача. Посилається на те, що судом не надано належної оцінки письмовим доказам, які були отримані позивачем від державного реєстратора, не досліджено питання невідповідності документів, як підстави звільнення позивача. Судом не надано належної правової оцінки порушенням відповідача з урахуванням даних внесених до Державного реєстру. Вважає, що строковий трудовий договір повинен був діяти до 25.05.2020 року. Вказує, що відповідач не надав до суду належних доказів дотримання порядку документального оформлення і не підтвердив факт звільнення Позивача звітом форми 1-ДФ за перший квартал 2019 року до органів ДФС України, в якому роботодавець окрім нарахованої та виплаченої заробітної плати працівникам та сплачених податків, зобовязаний вказувати дату звільнення та прийняття на роботу працівника. Також відповідачем не був наданий розрахунок нарахованих та виплачених коштів позивачу за період роботи при звільненні, не надана довідка про доходи та табель обліку робочого часу. Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції при винесенні рішення не вірно проведено розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 працював у відповідача з 01.08.2016 до 22.03.2019 за сумісництвом на 0.5 ставки посадового окладу, тимчасово виконуючим обов?язки директора ТОВ «Полтаваагропромінвест» за контрактом, на час перебування у відпустці у зв?язку з вагітністю, пологами, догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, директора ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу.

Оскільки ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на час перебування у відпустці у зв?язку з вагітністю, пологами, догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, директора ОСОБА_2 , то укладений з ним договір є строковим трудовим договором.

13.12.2018 року ОСОБА_2 подала заяву до ТОВ «Полтаваагропромінвест» про намір повернутися на роботу з 01.02.2019 року.

19.02.2019 відбулися загальні збори учасників ТОВ «Полтаваагропромінвест» на яких вирішили, що у зв?язку з виходом на роботу директора ТОВ «Полтаваагропромінвест» ОСОБА_2 з 23.03.2019 вважати строковий трудовий договір, що був укладений з тимчасово виконуючим обов?язки директора ОСОБА_1 припиненим, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з 22.03.2019.

Згідно листів непрацездатності, які містяться в матеріалах справи вбачається, що у період з 18.02.2019 по 07.03.2019 року позивач ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

Однак, у вказаний період ОСОБА_1 не був звільнений з роботи, а рішення загальних зборів учасників товариства про його майбутнє звільнення з 22.03.2019 з підстав, того, що закінчується укладений з ним строковий договір, не свідчить про звільнення ОСОБА_1 під час перебування його на лікарняному.

Наказом від 20.03.2019 ОСОБА_1 звільнений з роботи з підстав, передбачених ч.2 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ виданий єдиним учасником товариства, на той час ОСОБА_3 , який прийняв одноособове рішення про звільнення позивача з роботи у зв?язку із закінченням дії строкового договору (а.с.31).

Наказом № 1123-к від 22.03.2019 року ОСОБА_2 приступила до виконання обов?язків директора ТОВ «Полтаваагропромінвест» та її заявою про переведення з посади директора на посаду бухгалтера з неповним робочим днем, наказом № 124-к від 25.03.2019 ОСОБА_2 переведено на посаду бухгалтера (а.с.144, 146).

У судовому засіданні представником позивача підтверджено, що ОСОБА_1 з 23.03.2019 припинив виконувати обов?язки тимчасово виконуючого обов?язки директора, на роботу не приходив.

Так, звертаючись до суду з заявою про поновлення строку на звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що строк для звернення до суду починається з 28.04.2020, бо саме з цієї дати він довідався, що під час його звільнення з роботи були допущені порушення вимог трудового законодавства.

Як на підставу цих обставин зазначав, що із витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань йому стало відомо, що 23.03.2019 ОСОБА_2 не приступала до виконання обов?язків директора, так як в цей день відомості про зміну директора товариства не були внесені до Державного реєстру, а були внесені лише 26.03.2019, тому підстав для його звільнення не було.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поновлення строків для звернення до суду з вказаним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 припинив роботу у відповідача 23.03.2019, отже строк на оскарження рішення про його звільнення закінчився 23.04.2019. Отже підстав для поновлення позивачеві строку для звернення до суду із вказаними позовними вимогами суд не вбачає.

Разом з цим, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання незаконними рішення загальних зборів та наказу про звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених п.2 ст.36 КЗпП України та поновлення позивача на роботі, відсутні. Що стосується виплати заробітної плати, суд зазначив, що вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позивач починаючи 23 березня 2019 року не працював у відповідача, отже і заробітна плата йому не може бути нарахована. Таким чином, оскільки відповідач не допустив порушень при звільненні позивача з роботи, немає перед позивачем заборгованості по заробітній платі, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди також відсутні.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 (з відповідними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз?яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов?язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з?ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов?язки сторін.

Матеріалами справи встановлено, що 23.03.2019 року позивач ОСОБА_1 припинив роботу у відповідача, отже строк на оскарження рішення про його звільнення закінчився 23.04.2019 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 26.05.2020 року, при цьому причини поважності пропуску цих строків останнім не наведено. Отже, підстав для поновлення позивачеві строку для звернення до суду із вказаними позовними вимогами суд не вбачає.

Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача та дотримання вимог трудового законодавства при його звільненні. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Кодексу законів про працю України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі, матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі, дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Як вбачається з пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

За змістом частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Встановивши, що за згодою сторін між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки відповідач, як одна із сторін строкового трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача, діяв відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Судом встановлено, що у вказаній справі трудові відносини сторін (трудовий договір (контракт)) припинилися з підстави закінчення строку трудового договору (контракту) у останній день строку дії контракту.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що між сторонами відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, який міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення.

Доводи апелянта, про те, що ОСОБА_2 фактично з 23.03.2019 не приступала до виконання обов?язків директора є необгрунтованими та спростовуються заявою ОСОБА_2 про її наміри виходу на роботу, та наказом № 1123-к від 22.03.2019 про те, що ОСОБА_2 приступила до виконання обов?язків директора ТОВ «Полтаваагропромінвест», а також її заявою про переведення з посади директора на посаду бухгалтера з неповним робочим днем, наказом № 124-к від 25.03.2019 про переведення ОСОБА_2 на посаду бухгалтера.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, отже відсутні підстави для визнання незаконними рішення загальних зборів та наказу про звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених п.2 ст. 36 КЗпП України та його поновлення.

При цьому, позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, подавши відповідну заяву про укладення з ним саме строкового трудового договору.

За таких обставин, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами існували строкові трудові відносини.

Колегія суддів, також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь заробітної плати.

Матеріалами справи встановлено, що у судовому засіданні представник позивача, а також сам позивач у позовній заяві, посилалися на те, що з 23 березня 2019 року позивач не працював у відповідача. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані тим, що оскільки позивач не отримував наказ про його звільнення, то трудові відносини вважаються не припиненими.

Проте, позивач не надав суду жодного доказу у підтвердження того, що він працював у відповідача з 23.03.2019 по 25.05.2019 та йому за вказаний період нарахована, та не виплачена заробітна плата у розмірі 91 803.78 грн.

Таким чином, оскільки позивач у вказаний ним період не працював у відповідача, не виконував роботу, то і заробітна плата йому не може бути нарахована.

Надані відповідачем відомості про розподіл виплат АТ «Приватбанк» підтверджують ту обставину, що на банківську картку позивача перераховувались кошти, як заробітна плата у період з січня 2019 по 25.03.2019, а платіжними дорученнями підтверджується перерахування ЄСВ, податків, військового збору на нараховану та виплачену заробітну плату. Отже, відповідач надав докази того, що на час звільнення позивача з роботи проведений повний розрахунок, заборгованості по заробітній платі немає.

Враховуючи, що відповідач не допустив порушень при звільненні позивача з роботи, немає перед позивачем заборгованості по заробітній платі, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з позивача на користь держави судового збору у розмірі 1861,60 грн, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що у травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій прохав: поновитити його на роботі, стягнути заробітну плату та моральну шкоду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Тобто, за позовні вимоги про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі позивач не сплачував судовий збір у розмірі 1681,60 грн, оскільки він на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від її оплати.

Однак, за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди підлягав сплаті судовий збір у розмірі 840,80 грн.

З наданих матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання вимог ухвали (про залишення позовної заяви без руху) від 26.05.2020 року сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн (а.с.54, 56-57).

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.6, ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати з позивача, який підповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від його оплати, а тому судові витрати у розмірі 1681,60 грн. слід компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 1861,60 грн. судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким судові витрати у розмірі 1681,60 грн. слід компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, - П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 1861,60 грн. судових витрат - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким судові витрати у розмірі 1681,60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) грн. компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.03.2021 року.

Головуючий суддя: ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________ С.А. Гальонкін _________________ О.Ю. Кузнєцова