Справа № 289/146/21
Номер провадження 2/289/275/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Кириленка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Науменко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Радомишль за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , виселити відповідача з вказаної квартири, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що проживання та реєстрація відповідача, яка є його колишньою дружиною, перешкоджає йому, як власнику даної квартири, здійснювати у повному обсязі право власності на цю квартиру. Крім того, відповідач добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажає.

Ухвалою судді від 08.02.2021 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з тих же підстав та додатково зазначив, що відповідач разом з їх спільною неповнолітньою дочкою, яка після розірвання шлюбу залишилась з матір`ю, проживають у вказаній квартирі, однак між сторонами існують неприязні відносити та відповідач чинить йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, у зв`язку із чим він позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Не зважаючи на те, що у відповідача у власності є своя особиста квартира, вона не бажає добровільно виселитись зі спірного житла.

Відповідач до суду не з`явилася, однак, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомила, тому суд, враховуючи неявку відповідача без поважних причин, розглянув справу без її участі.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 19 листопада 2008 року (а.с. 12).

Згідно довідки Приватного підприємства «ЖИТЛОРЕМСЕРВІС-9» №011 від 13 січня 2021 року та картки прописки у вказаній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, яка є його колишньою дружиною, та їх дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 15-17).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Водночас, відповідно до приписів ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

У ч. 1 ст. 405 ЦК України закріплене правило про те, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом положень ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейний стосунків із власником житла не призводить до втрати права на користування житлом. Тобто, колишній член сім`ї не втрачає права на проживання у житловому приміщенні, в якому проживав разом із власником однією сім`єю.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

В судовому засіданні судом встановлено, що відповідач вселилась у спірне житлове приміщення й набула право користування ним на законних підставах, а саме, як член сім`ї позивача. Після розірвання шлюбу вона не втратила зазначене право.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Таким чином, право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

В свою чергу, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач не надав доказів наявності підстав для застосування положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Розірвання шлюбу та неприязні стосунки між сторонами, не є істотними обставинами для припинення відповідачем права користування вказаним житловим приміщенням.

До того ж позивач не довів в суді той факт, що відповідачу на праві власності належить інша квартира і остання у разі її виселення не буде позбавлена житла.

Суд звертає увагу позивача на те, що при розгляді питання про припинення відповідачем, як колишнім членом його сім`ї, права користування вказаним житлом, суд бере до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення відповідачем сімейних відносин з власником квартири не позбавляє її права користування займаним приміщенням, та вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Повне рішення складено 04 березня 2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О. О. Кириленко