ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3553/21 Справа № 203/4462/19 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи тим, що 22 липня 1994 року рішенням виконкому Кіровської районної ради м.Дніпропетровська №1236 дві кімнати, загальною площею 31,9 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 87,1 кв.м, житловою 59,2 кв.м включено до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська та 22 липня 1994 року їй вперше виданий ордер на вселення до цієї квартири у вказані кімнати.

Зазначала, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №577 від 21 вересня 2015 року вказані дві кімнати, площею 31,9 кв.м, виключені з числа службових жилих приміщень та вирішено видати їй ордер на ці дві кімнати у вказаній комунальній квартирі, на підставі чого 01 жовтня 2015 року їй виданий новий ордер № на вселення до вказаних кімнат квартири, куди вона вселилась та проживала.

Вказувала, що 09 вересня 2019 року вона звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з відповідною заявою про оформлення і передачу у приватну власність, в порядку приватизації, займаного, згідно ордеру, житла, проте 21 вересня 2019 року листом №3/16-4477 відповідач відмовив у приватизації з тих підстав, що надані документи не оформлені належним чином, з посиланням на те, що поданих документів для приватизації займаної заявником частки комунальної квартири та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно неможливо здійснити коректний розрахунок площ та часток зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що дана відмова порушує її житлові права, оскільки вона має законне право на приватизацію квартири, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в приватизації квартири, оформлену листом №3/16-4477 від 21 жовтня 2019 року, незаконною та зобов`язати відповідача провести приватизацію квартири, розташовану в АДРЕСА_2 , а саме на наступні площі квартири: позиція 2 - житлова кімната площею 11,7 кв.м, позиція 3 - житлова кімната площею 20,2 кв.м, частини площі загального користування 13,95 кв.м (позиція 1 - коридор - 5,1 кв.м, позиція 4 - коридор 5,3 кв.м, позиція 7 - кухня 8,4 кв.м, позиція 8 - кухня-7,2 кв.м, позиція 9 - вбиральня - 0,9 кв.м, позиція 10 - умивальня - 1,0 кв.м.).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 21 жовтня 2020 року за вих. №3/16-4477 ОСОБА_2 в приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконною. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав відмову у приватизації незаконною. Позивач не має права мешкати у квартирі та не має права на її приватизацію. Вказувала, що вона повинна бути відповідачем у даній справі. Позивач мешкає у спірній квартирі по службовому ордеру та не має права звертатися з даним позовом.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 22 липня 1994 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради міста Дніпропетровська №1236 дві кімнати, загальною площею 31,9 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 включено до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська.

На підставі цього рішення 22 липня 1994 року позивачу, як працівнику ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, видано ордер, серії «С» №393, на вселення до вказаних кімнат квартири разом із сім`єю ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2014 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили в день його постановлення, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська №2/0203/2/13 скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, КП «Дніпропетровське МБТІ», КВ ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання часток, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні квартирою відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «Дніпропетровське МБТІ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпропетровського міськвиконкому №К-1471 від 06 жовтня 1993 року на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (реєстр. №110п-95) на квартиру АДРЕСА_1 в частині розміру загальної площі 42,80 кв.м. та ухвалено вважати розмір приватизованої площі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 : житлової площі 25,5 кв.м (поз.5 - житлова кімната - 10,4 кв.м, поз.6 - житлова кімната - 15,1 кв.м.) та 1/2 частини площі загального користування - 13,95 кв.м (поз.1 коридор - 5,1 кв.м, поз.4 коридор - 5,3 кв.м, поз.7 кухня - 8,4 кв.м, поз.8 кухня - 7,2 кв.м, поз.9 вбиральня - 0,9 кв.м, поз.10 умивальня - 1,0 кв.м). Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у доступі до міст загального користування, шляхом демонтування самочинно вбудованої металевої двері між коридорами в середині комунальної квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.26-29).

21 вересня 2015 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради №577 вирішено виключити із числа службових дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м, у комунальній квартирі АДРЕСА_1 та видати ОСОБА_2 ці дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м, у вказаній комунальній квартирі на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.17-18).

На підставі вказаного рішення виконкомом Дніпропетровської міської ради позивачу 01 жовтня 2015 року видано повторно ордер № на заняття жилої площі 31,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.19).

Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року №203/1931/16-ц касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року скасовані. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ГТУЮ у Дніпропетровській області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської рад, третя особа П`ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.31-40).

Цим рішенням, яке в силу ч.4 ст.82 ЦПК України у цій справі є преюдиційним, встановлено, що згідно з планом будівлі квартира АДРЕСА_1 складається з приміщень: поз.1 коридор, площею 5,1 кв.м, поз.2 - житлова кімната, площею 11.7 кв.м, поз.3 - житлова кімната, площею 20,2 кв.м, поз.4 коридор, площею 5,3 кв.м, поз.5 - житлова кімната, площею 10,4 кв.м, поз.6 - житлова кімната, площею 15,1 кв.м, поз.7 кухня, площею 8,4 кв.м., поз.8 кухня, площею 7,2 кв.м, поз.9 вбиральня, площею 0,9 кв.м, поз.10 умивальня, площею 1,0 кв.м.

На підставі розпорядження виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 06 жовтня 1993 року №7-1471 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким останні стали власниками 51/100 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 м без визначення конкретних приміщень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

30 травня 2013 року П`ята дніпропетровська державна нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким остання стала власником 51/200 частин спірної квартири після смерті ОСОБА_7 .

Також у цій постанові Верховного Суду встановлено, що свідоцтво, видане ОСОБА_1 на 51/200 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто у ньому зазначені лише частки і не вказані місця загального користування, зокрема, коридор і вбиральня, з приводу яких виник спір між сторонами, що не перешкоджає здійснити ОСОБА_2 право на приватизацію.

Разом з цим, після звернення ОСОБА_2 09 вересня 2019 року до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність виділеного їй, згідно вказаного вище ордеру, житла (а.с.41), 21 жовтня 2019 року за вих. №3/16-4477 відмовлено у приватизації з підстав, які визначені як «надані документи не оформлені належним чином». Зокрема, вказано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 51/200 частку зазначеної квартири зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 1993 року та 51/200 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 травня 2013 року за ОСОБА_1 , а тому враховуючи подані документи для приватизації займаної заявником частки комунальної квартири АДРЕСА_1 та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно неможливо здійснити коректний розрахунок площ та часток зазначеної квартири (а.с.42).

Як встановлено судом першої інстанції позивач подала усі, передбачені п.18 Положення, документи разом з заявою, поданою згідно п.17 Положення, та за письмовою згодою інших членів її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проте з огляду на проведені розрахунки площі (а.с.125,126), за якими частки наймачів/власників складають: ОСОБА_2 57/100, ОСОБА_1 43/100 (1 варіант), або ОСОБА_2 55/100, Рахнянської 45/100 часток (2 варіант), жоден з розрахунків площ відповідачем не застосовані, оскільки за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на день звернення з заявою про приватизацію за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 51/100 часток вищезазначеної квартири.

Таким чином, фактично рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2014 року виконано не було в частині визнання недійсним в частині свідоцтва про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпропетровського міськвиконкому №К-1471 від 06 жовтня 1993 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд прийшов до висновку, що відмова позивачу у приватизації без передбачених законом підстав є незаконною, а зобов`язання відповідача передати у приватизацію визначені позивачем приміщень без розгляду відповідним колегіальним органом приватизації буде виходити за межі повноважень суду та без додержання визначено для цього порядку.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду в частині задоволення позовних вимог, а тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування та його виключення із числа службового.

Згідно до положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом №2482-XII.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

З викладеного можна зробити висновок, що даний спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки за своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.

У такому випадку це спір про право цивільне, адже спірні правовідносини врегульовано нормами ЖК УРСР і стосуються захисту житлових прав особи, що є вирішальним.

У таких спорах орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду, тобто перебуває з громадянином у приватно-правових відносинах.

Даний висновком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі №200/18858/16-ц.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків,одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів.

Згідно з п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку (21 кв.м загальної площі на кожного мешканця та 10 кв.м додатково на сім`ю) один раз.

Відповідно до ст.8 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до п. 17 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до п.18 вказаного Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Обов`язок органів державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України проголошений ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Рішенням Конституційного суду України від 10 червня 2010 року №15-уп/2010 дано тлумачення розуміння ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зазначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано (в одній чи кількох квартирах, будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатковою десять квадратних метрів на сім`ю.

Таким чином, відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у приватизації спірного житлового помешкання перешкоджає реалізації «правомірних (законних) очікувань» позивача на її право на приватизацію житла, що порушує суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відсутності підстав для часткового задоволення позову колегією суддів відхиляються як такі, що не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів даної справи та пояснень наданих під час судового у суді апеляційної інстанції вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли неприязнені стосунки, протягом тривалого часу між сторонами існують спори з приводу житлових кімнат, які вирішуються у судовому порядку, втім даний факт не дає підстав для скасування рішення суду, оскільки кожна з сторін захищає свої житлові права, кожній із сторін фактично надані різні житлові кімнати у комунальній квартирі.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин і, встановивши, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання права власності.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.