Справа № 183/4809/19
№ 4-с/183/14/21

У Х В А Л А
23 лютого 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.
секретаря Берези І.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої Ольги Миколаївни, начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Мироненка Олександра Петровича, у зведеному виконавчому провадженні № 63783281,
за участю скаржника ОСОБА_1 ,-
18 грудня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із вищеозначеною скаргою, у якій просили суд:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої О.М. у зведеному виконавчому провадженні № 63783281 від 02.12.2020року, що полягає у не роз`ясненні прав та обов`язків учасника виконавчого провадження (ч.2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»), негайному не доведенню змісту виконавчих документів (ч.1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження»), не реагуванню на заяву щодо зняття арешту з майна, дії та рішення державного виконавця по винесенню постанов від 02.12.2020 року про накладення арештів на все рухоме та нерухоме майно боржника, розшук автомобіля боржника, накладення арешту на грошові кошти на рахунках боржників;
- визнати неправомірною бездіяльність начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Мироненка О.П. по неналежному контролю за діями підлеглих у зведеному виконавчому провадженні № 63783281 від 02.12.2020р., що призвели до порушень закону, прав та інтересів учасників виконавчого провадження, не усунення причин та умов порушень закону при проведенні виконавчих дій, не реагування на письмове звернення, не надання відповіді на звернення;
- відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України та п.29 Постанови № 6 від 07 лютого 2014 року Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» постановити окрему ухвалу, зобов`язати усунути допущені порушення чинного законодавства цих осіб.
В обґрунтування скарги заявники посилаються на те, що 02.12.2020 року на електронну пошту скаржника ОСОБА_1 прийшло повідомлення з Приватбанку про арешт всіх його рахунків, а 03.12.2020 року таке саме повідомлення прийшло ОСОБА_2 . З цих повідомлень скаржники дізналися про наявність виконавчого провадження. 03.12.2020 року ОСОБА_1 подав заяву до ДВС про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження і дізнався про те, що 02.12.2020 року державним виконавцем винесено декілька постанов про арешт рухомого і нерухомого майна боржників, арешт та розшук автомобіля, арешт рахунків боржників, в тому числі зарплатний рахунок ОСОБА_2 . У своїх заявах від 03.12.2020 року та 04.12.2020 року на ім`я державного виконавця та начальника відділу ДВС Несінов О.М. просив зняти всі накладені арешти - як неспіврозмірні, безпідставні та проведені з порушенням процедури, проте цього не було зроблено. Рішення та дії державного виконавця Корєлої О.М. по винесенню постанов у виконавчому провадженні від 02.12.2020 року, заявники вважають такими, що не відповідають вимогам співмірності заходів, встановлених п.8 ч.1 ст.2, ч.6 ст. 48, ч.3 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», порядку та умовам передбачених п.2 ч.1 ст.2, ч.2,5,6,7 ст.48, ч.1,4 ст.50, ч.1 ст.68 ЗУ «Про виконавче провадження. Бездіяльність державного виконавця полягає у не роз`ясненні прав та обов`язків (ч.2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»), негайному не доведенню змісту виконавчих документів (ч.1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження»), не реагуванню на заяву щодо зняття арешту з майна та дотримання вимог Закону та прав учасників виконавчого провадження.
Бездіяльність начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Мироненка О.П. полягає у тому, що незва жаючи на встановлені попередні порушення державних виконавців цього відділу, а також бездіяльність начальника ВДВС Мироненка О.М., що визначені судовою ухвалою та на окрему ухвалу Новомосковського міськрайонного суду від 23 серпня 2016 року, адресовану до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області для усунення причин та умов порушень закону при проведенні виконавчих дій посадовими особами цього відділу, ці порушення не були усунуті, а навпаки продовжуються і надалі, що підтверджує відсутність належного контролю за діями підлеглих та бездіяльність з боку начальника, що також підтверджується не реагуванням (надання відповіді) на заяви скаржників від 04.12.2020 року.
Зазначені обставини стали підставою для звернення боржників зі скаргою до суду.
В окремій заяві, поданій разом зі скаргою заявники просили поновити строки для подання скарги, посилаючись на те, що про наявність вищевказаного виконавчого провадження вони дізналися 02.12.2020 року із повідомлення банку про арешту рахунків. 03.12.2020 року ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами виконавчого провадження, та 12.12.2020 року на електронну пошту Новомосковського міськрайонного суду направив скаргу на дії, рішення, бездіяльність державного виконавця, начальника ВДВС, а 14.12.2020 року подав через канцелярію суду додатки до скарги та примірник скарги з мокрими підписами. Ухвалою суду від 15.12.2020 року скаргу залишено без розгляду у зв`язку з відсутністю на скарзі електронного підпису. 16.12.2020 року ухвала суду з додатками направлена на адресу заявників. Вказану ухвалу заявники вважали незаконною, але з метою прискорення процесу, не оскаржували її в апеляційному порядку, а 18.12.2020 року після не тривалої підготовки, подали дану скаргу через канцелярію суду.
02 грудня 2020 року винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, які направлено сторонам рекомендованою кореспонденцією. На підставі ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі провадження №№ 63783281, 63783547 було об`єднано у зведене виконавче провадження ЗВП 63789936 та виконавчі провадження №№ 63782944, 63783115 було об`єднано у зведене виконавче провадження ЗВП 63790019. З метою забезпечення реального виконання рішення суду, державним виконавцем 02 грудня 2020 року винесено постанови про накладення арешту майна та коштів боржників у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, на все майно боржника, а також постанову про оголошення транспортного засобу у розшук, які направлено сторонам рекомендованою кореспонденцією.
03 грудня 2020 року від ОСОБА_1 до відділу надійшла заява про забезпечення прав учасника виконавчого провадження, зняття арешту з коштів майна ОСОБА_2 , надання для ознайомлення матеріалів виконавчого провадження, відкладення проведення виконавчих дій на строк 10 днів та проханням відповіді направити на електронну адресу. Після розгляду зазначеної заяви було прийнято рішення надати ОСОБА_1 строк 10 днів для забезпечення можливості подання апеляційної скарги на судове рішення внаслідок якого видані виконавчі документи. Також, йому було надано роз`яснення про відсутність законних підстав для зняття арешту з коштів ОСОБА_2 за його заявою (без підтвердження представницьких повноважень), а також відсутність законних підстав для зняття арешту з майна боржників у відповідності до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Накладаючи арешт на грошові кошти боржників, державний виконавець у постановах від 02 грудня 2020 року зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Отже, державним виконавцем при винесенні вказаної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели, що вони надали державному виконавцю достатні документи на підтвердження того, що його рахунок, на який було накладено арешт, має спеціальний режим використання, а також, що така інформація надходила до Відділу. ОСОБА_2 також не надано доказів щодо отримання заробітної плати на рахунок, що відкритий в AT КБ «Приватбанк» на час подання скарги.
04 грудня 2020 року до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби надійшла заява від ОСОБА_1 про наявність у нього коштів для погашення заборгованості за виконавчими документами, та 08 грудня 2020 року до Відділу надійшло пояснення ОСОБА_1 , в якому він зазначив, що має готівкові кошти для погашення заборгованості, проте на рахунок з обліку депозитних сум відділу кошти від боржників не надходили. Того ж дня, від ОСОБА_1 надійшла заява про скасування арешту майна та банківських рахунків, як «неспіврозмірний».
29 грудня 2020 року до відділу надійшли заяви стягувача про повернення без виконання виконавчих документів. 31 грудня 2020 року винесено постанови про зняття арешту з коштів солідарних боржників та направлено до установи банку. 04 січня 2021 року винесено постанови про припинення розшуку транспортного засобу, що належить ОСОБА_1 та постанови про зняття арешту з майна боржників. Виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів завершені відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», арешти на кошти, рухоме та не рухоме майно знято. До роботодавця ОСОБА_2 направлено вимогу державного виконавця про припинення стягнення коштів із заробітної плати. За час перебування на виконанні зведеного виконавчого провадження 63790019 щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь КП «Новомосковськтеплоенерго» кошти із заробітної плати боржниці на рахунок з обліку депозитних сум не надходили.
Скаржниками до скарги не надано жодних доказів щодо обмеження їх прав, якими саме діями начальника та державного виконавця, в чому полягають обмеження прав скаржників на час подачі скарги. Також, скаржниками не доведено надання та/чи отримання державним виконавцем та/чи начальником відділу будь яких відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу, сплати заборгованості на користь стягувача, також не доведено що на арештовані рахунки зараховуються кошти, на які законом заборонено звертати стягнення та інше. Крім того, боржник звернувся до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про зняття арешту з коштів 03.12.2020 року. Отже, боржник дізнався про арешт коштів не пізніше вищезазначеної дати. Згідно статті 449 Цивільного процесуального кодексу скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Тобто, граничний строк подачі скарги 13 грудня 2020 року. Скарга подана до суду 18 січня 2021 року, а пропущення строку боржниками через власну неуважність та/або необізнаність не може вважатися поважною причиною для його поновлення.
За таких обставин просили скаргу залишити без задоволення в повному обсязі.
Разом з письмовими запереченнями до суду подано належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження (а.с.60-150).
Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року скаргу залишено без руху, із наданням заявникам строку для усунення недоліків (а.с.18-20). 19 січня 2021 до суду надійшла уточнена скарга (а.с.24-28). Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року відмовлено скаржникові ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід судді Сороки О.В.
В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 вимоги заявлені у скарзі підтримав, наполягав на їх задоволенні, наполягав на тому, що державний виконавець при відкритті виконавчого провадження порушила його права, не роз`яснила йому його права, хоча мала таку можливість їх роз`яснити навіть в телефонному режимі, не надала строку для добровільного виконання рішення, хоча він попереджав про те, що ним буде подано заяву про перегляд заочного рішення. ОСОБА_1 звернув увагу, що його та його дружину ОСОБА_2 добре знають у місті, державний виконавець має можливість встановити її місце роботи, могла б попередити про відкриття провадження по справі, належним чином забезпечити права у виконавчому провадженні, в тому числі право на відвід, тощо. Особливу увагу ОСОБА_1 звернув на те, що державний виконавець зобов`язаний виокремлювати банківські рахунки зі спеціальним режимом використання та не має права накладати арешт на ці рахунку. В даному випадку, він звернувся з заявою про зняття арешту з картки ОСОБА_2 , яка отримує виключно заробітну плату на картковий рахунок, однак жодних дій державний виконавець, відповідно до вимог закону не вчини, а начальник виконавчої служби не належним чином здійснив контроль у виконавчому провадженні. Також ОСОБА_1 вважає, що ним з поважних причин пропущено строк для подання скарги на дії та бездіяльність державного виконавця, начальника відділу ДВС, з огляду на те, що подана ним раніше скарга через електронний суд безпідставно повернута судом, а ухвала суду ним не оскаржувалася.
Державний виконавець в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях на скаргу, просила відмовити у задоволенні скарги, з огляду на те, що боржниками не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення їх прав та охоронюваних інтересів старшим державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Корєлою О.М. та начальником Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мироненком О.П. в межах спірних правовідносин.
Скаржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час про дату, час і місце розгляду скарги була повідомлена належним чином.
Розглянувши скаргу та подані до неї матеріали, а також матеріали виконавчого провадження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, що відповідає приписам ст. 447 ЦПК України.
02 грудня 2020 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Корєлою О.М. винесено постанови про накладення арешту на майно та кошти боржників у розмірі суми стягнення за зведеним виконавчим провадженням, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження (а.с.97-101).
Також, 02 грудня 2020 року державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника - транспортного засобу, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.116).
Як зазначають заявники у скарзі, про арешт рахунків та наявність виконавчого провадження їм стало відомо з смс-повідомлення банку від 02.12.2020 року. Щодо винесених в рамках даного виконавчого провадження постанов скаржникові ОСОБА_1 стало відомо 03 грудня 2020 року безпосередньо у Новомосковському міськрайонному відділі ДВС, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, що підтверджується заявами боржника від 03.12.2020 року та від 04.12.2020 року (а.с.7-9).
Скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрована канцелярією суду 18.12.2020 року, тобто після спливу строку, встановленого ст.449 ЦПК України, ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження».
Згідно п. а ч.1, ч.4 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у 10-денний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
У відповідності до ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Та підтверджені належними доказами.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з аналізу зазначених норм закону, суд при вирішенні питання про поновлення строку для подання скарги, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від обставин, характеру цих причин зробити висновок про їх поважність.
В обґрунтування своєї заяви про поновлення строків для подання скарги, скаржники послалися на те, що вперше скаргу було подано до суду в межах 10-денного строку, однак ухвалою суду від 15 грудня 2020 року скаргу повернуто без розгляду, а 18 грудня 2020 року через канцелярію суду дану скаргу подано знову.
Отже, в даному випадку, боржники не скориставшись своїм процесуальним правом на апеляційне оскарження ухвали про повернення скарги без розгляду, подали скаргу повторно, а тому суд не може визнати поважними причини пропуску строку для подачі скарги, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, заявником не надано, як і не доведено те, що вказані обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.
Між тим, з огляду на те, що при відкритті провадження по скарзі судом не вирішувалося питання про поновлення строку для оскарження дій державного виконавця, суд вважає за необхідне розглянути скаргу по суті.
Як свідчать матеріали справи та не спростовано сторонами, 03 грудня 2020 року від ОСОБА_1 до відділу надійшла заява про забезпечення прав учасника виконавчого провадження, зняття арешту з коштів майна ОСОБА_2 , надання для ознайомлення матеріалів виконавчого провадження, відкладення проведення виконавчих дій на строк 10 днів та проханням відповіді направити на електронну адресу (а.с. 6-9). Після розгляду зазначеної заяви державним виконавцем було прийнято рішення надати ОСОБА_1 строк 10 днів для забезпечення можливості подання апеляційної скарги на судове рішення внаслідок якого видані виконавчі документи. Також, йому було надано роз`яснення про відсутність законних підстав для зняття арешту з коштів ОСОБА_2 за його заявою (без підтвердження представницьких повноважень).
У відповідності до ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Так, абзацом 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження, мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
При цьому, статтею 8 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачається вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження, що забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово. Автоматизованою системою виконавчого провадження забезпечується, в тому числі, надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження; виготовлення документів виконавчого провадження; централізоване зберігання документів виконавчого провадження; реєстрація вхідної і вихідної кореспонденції та етапів її проходження та інше.
ОСОБА_1 не заперечував тієї обставини, що 03.12.2020 року йому було забезпечено можливість ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та можливість зняття фотокопій матеріалів, державний виконавець наполягала на тому, що ОСОБА_1 вона усно ознайомила з його правами у виконавчому провадженні.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені обставини щодо ознайомлення боржника ОСОБА_1 з матеріалами виконавчого провадження, отримання останнім копій постанов, зважаючи на те, що боржник ОСОБА_1 являється фахівцем а галузі права (адвокатом), з урахуванням передбаченого законодавством права сторони виконавчого провадження знайомитись з матеріалами виконавчого провадження як у письмовому вигляді так і через безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження, суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої О.М. у зведеному виконавчому провадженні № 63783281 від 02.12.2020року, що полягає у не роз`ясненні прав та обов`язків учасника виконавчого провадження, а також у недоведенні змісту виконавчих документів.
З аналізу обов`язків державного виконавця та прав сторін виконавчого провадження, визначених у ст.ст. 18 та 19 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає безпідставним взагалі посилання боржника ОСОБА_1 в судовому засіданні на те, що державний виконавець зобов`язана в будь-який спосіб, навіть в телефонному режимі роз`яснити права боржників у виконавчому провадженні.
Вирішуючи питання щодо неправомірності дій державного виконавця щодо негайного не доведення змісту виконавчих документів (ч.1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження»), не реагування на заяву щодо зняття арешту з майна, а також щодо неправомірності дій та рішень державного виконавця по винесенню постанов від 02.12.2020 року про накладення арештів на все рухоме та нерухоме майно боржника, розшук автомобіля боржника, накладення арешту на грошові кошти на рахунках боржників, суд звертає увагу на те, що заяву про скасування винесених 02.12.2020 року державним виконавцем постанов, боржниками було подано 03.12.2020 року. При цьому спочатку таку заяву подано ОСОБА_1 , який не надав доказів представництва іншого боржника у виконавчому провадження (а.с. 8). В свою чергу, ОСОБА_2 подала заяву про негайне зняття арешту з автомобіля, спільного нерухомого майна та карткового рахунку 04.12.2020 року (а.с. 9).
При цьому суд керується наступними нормами закону.
Положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За змістом статті 56 Закону України №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження,штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Частиною 1 статті 28 Закону України № 1404-VIII встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
З огляду на те, що 03.12.2020 року боржники у виконавчому провадженні були ознайомлені з винесеними постановами, які на даний час є предметом оскарження, у суду відсутні докази не доведення копій винесених процесуальних рішень виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, а тому скарга боржників в цій частині задоволенню не підлягає.
Так, на реалізацію вищенаведених положень Закону України №1404-VIII державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржників (а.с. 97,99).
Відповідно до частини 3 статті 52 Закону України №1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом,кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 59 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банка документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом,а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини 1 статті 34 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України №1404-VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
З наведених норм права слід дійти до висновку, що у разі невиконання боржником рішення добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому, стаття 48 Закону України №1404-VIII встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Таким чином, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини 3 статті 52 Закону України №1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України №1404-VIII.
Крім того, виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі, у разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України Про виконавче провадження).
Матеріали виконавчого провадження не містять повідомлення банківської установи про цільове призначення рахунків боржника, банківською установою не повернуло постанову державного виконавця про арешт зазначених рахунків без виконання.
Між тим, приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата (пенсійні виплати) повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.
Заробітна плата (пенсійні виплати) в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю України, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю».
Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.
Отже, виплата установою працівникам заробітної плати (пенсії) має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати (пенсії) та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідв оротно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці.
Відповідно до пункту 2 статті 48 Закону 1404-VIII забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання відкритих відповідно до статей 191 та 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 151 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 59 Закону 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати (пенсії) та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків дійсно належить до повноважень виконавчої служби.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 916/73/19 та від 10 жовтня 2019 року № 916/1572/19.
Оскаржувані постанови державного виконавця про арешт коштів боржників (а.с. 97,99) від 02.12.2020 року містяться застереження, що арешт накладається на всі грошові кошти, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що належить боржникам.
У поданій скарзі ОСОБА_2 вказує, що державним виконавцем накладено арешт на її зарплатний картковий рахунок, між тим заявник, скориставшись своїм правом, передбаченим частинами 3, 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на звернення із заявою про зняття арешту, не скористалася правом надання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання, тобто є рахунком, на який нараховується заробітна плата.
За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця та начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Мироненка О.П. щодо не реагування на заяву щодо зняття арешту з рахунків боржників.
Окрім того, як свідчать подані матеріали виконавчого провадження, у зв`язку із надходженням 29 грудня 2020 року до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяв стягувача про повернення без виконання виконавчих документів, 31 грудня 2020 року винесено постанови про зняття арешту з коштів боржників. 04 січня 2021 року винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.138,140,142,144), постанову про припинення розшуку транспортного засобу, що належить ОСОБА_1 та постанови про зняття арешту з майна боржників (а.с.128). До роботодавця ОСОБА_2 державним виконавцем направлено вимогу про припинення стягнення коштів із заробітної плати (а.с.121), що унеможливлює подальше вчинення будь-яких процесуальних дій в рамках завершеного виконавчого провадження, в тому числі скасування постанов про накладення арештів на інше майно боржників.
Вирішуючи питання щодо постановлення окремої ухвали суду, суд керується наступними нормами закону.
В ст. 262 ЦПК України (Окрема ухвала суду) визначено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором (ч.2 ст. 262 ЦПК України).
В ч.3 ст. 262 ЦПК України визначено, що суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.
В той же час в ч. 5-6 ст. 262 ЦПК України встановлено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
Таким чином, окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
З системного аналізу ст. 262 ЦПК України вбачається, що в ній чітко встановлений суб`єктний склад осіб, стосовно яких може бути постановлена окрема ухвала, це зокрема:
1)щодо юридичних осіб, державних чи інших органів, інших осіб (ч.1 ст. 262 ЦПК);
2)щодо адвоката чи прокурора (ч.2 ст. 262 ЦПК);
3)щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця (ч.3 ст. 262 ЦПК);
4)щодо свідка, експерта чи перекладача (ч.4 ст. 262 ЦПК);
Судом не знайдено порушень закону чи іншого нормативно-правового акту ні зі сторони державного виконавця Корєлої О.М., ні зі сторони начальника ДВС Мироненка О.П., а тому скарга в цій части ні також не обґрунтована, задоволенню не підлягає.
Таким чином, судом не встановлено жодного доказу на підтвердження своїх вимог, а враховуючи встановлені судом обставини щодо завершення виконавчого провадження, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на момент розгляду скарги, порушені боржниками у скарзі питання не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд, -
Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні скарги на дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої Ольги Миколаївни, начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Мироненка Олександра Петровича, у зведеному виконавчому провадженні № 63783281.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з моменту її оголошення.

Суддя Сорока О.В.