Номер провадження: 22-ц/813/9857/21
Головуючий у першій інстанції Буран О.М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкін А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року у справі за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда та Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Представник ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувся Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» та просив стягнути солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним зобов`язанням по договору поруки № 2707/0606/91-002-П у розмірі 10,00 (десять) гривень. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2707/0606/91-002 від 23.06.2006 в сумі 138 136,50 грн. звернути стягнення на предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 , вартість якого згідно договору застави складала 109 700,00 грн., що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ТОВ Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зобов`язати Відповідача ОСОБА_1 передати ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 , що належить йому на праві власності та знаходиться у нього або інших осіб, а також комплект ключів від цього автотранспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію автотранспортного засобу та технічний паспорт.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 23.06.2006 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_1 , уклали кредитний договір № 2707/0606/91-002, згідно якого позичальник отримав кредит у сумі 109 700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 23.06.2011 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір застави, за яким відповідач, ОСОБА_1 передав у заставу належний йому на праві власності автотранспортний засіб марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 . 02.02.2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» уклали договори: факторингу та відступлення за договорами застави, згідно з якими ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права вимоги до боржників за кредитними договорами та за договорам застави рухомого майна. Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» Товариство з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» уклали договір поруки № 2707/0606/91-002-П, згідно із яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 кредитного договору № 2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року, становить 10,00 грн. Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 30.04.2013 утворилася заборгованість у розмірі 138 136,50 грн., з метою відновлення свого порушеного права, позивач змушений звернутися з вказаним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави - задовольнити.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним зобов`язанням по договору поруки № 2707/0606/91-002-П у розмірі 10,00 (десять) гривень.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року, яка станом на 30.04.2013 року становить суму у розмірі 138 136.50 грн.; звернути стягнення на предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ. реєстр. номер: НОМЕР_2 , вартість якого згідно договору застави складала 109 700,00 грн., що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України (на підставі свідоцтва реєстрацію транспортного засобу, а в разі його втрати - отриманням дублікату), а також наданням ТОВ Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Зобов`язано ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) передати ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ. реєстр. номер: НОМЕР_2 , що належить йому на праві власності та знаходиться у нього або інших осіб, а також комплект ключів від цього автотранспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію автотранспортного засобу та технічний паспорт.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» судовий збір у сумі 1 097 (одна тисяча дев`яносто сім) гривень 00 копійок.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда та Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

29 липня 2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позову ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда Немизида» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави - відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи:

-судом першої інстанції не з`ясовано фактичний зміст вимог про стягнення боргу, який заявлено на підставі договору поруки;

-не досліджено зміст договору застави №2707/0606/91002-Z-2 від 23.06.2006 року, щодо встановлення в ньому позасудових способів звернення стягнення;

-не з`ясовано наявність підстав для використання заявленого способу захисту (надання права продажу);

-не досліджено умови кредитного договору №2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року, щодо строку кредитування та нарахування відсотків та належним чином не з`ясовано (не перевірено) розрахунок заборгованості який містить нарахування за межам строку кредитування та є необґрунтованим.

ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено при недоведеності обставин. що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено норми процесуального права та допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті та безпідставного задоволення позовних вимог, які є необґрунтованими та не підлягали задоволенню.

Апелянт констатує той факт, що йому взагалі невідомо про забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року порукою ТОВ «Феміда та Немезида» Більш того, як встановлено судом, договір поруки укладено між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Феміда та Немезида» за яким обсяг відповідальності поручителя визначено у розмірі 10,00 грн.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вказує, що не може нести відповідальність за договором поруки № 270707/0606/91-002-П, оскільки не є поручителем, а є позивальником. Відповідно зобов`язання ОСОБА_1 виникли на підставі кредитного договору №2707/0606/91-002 від 23.06.2006 р.

При цьому, вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на підставі кредитного договору не заявлялось, а чітко вказано на підставі якого договору борг стягнуто - на підставі договору поруки № 270707/0606/91-002-П.

З урахування того, що договір поруки № 270707/0606/91-002-П не визначає для ОСОБА_1 будь-яких обов`язків перед ТОВ «Вердикт Фінанс», а регулює виключно відносини між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Феміда Фінанс», то ОСОБА_1 не може нести будь-якої відповідальності на підставі договору поруки, оскільки не є стороною вказаного правочину.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на той факт, що кредитний договір №2707/0606/91-002 укладено 23.06.2006 р. та містить строк кредитування який визначено до 23.06.2011 року. Ні позов, ні розрахунок заборгованості не дає можливості встановити, до якого платежу (по виду та строку виконання) належить вимога щодо стягнення 10,00 грн.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції не встановлено вказані обставини, апелянт вважає заявлену вимогу про стягнення 10,00 грн такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про звернення стягнення та способу захисту апелянт зазначає, що є всі підстави для висновку, що в даному випадку позивачем не може бути використано в судовому порядку такий спосіб захисту, як надання заставодержателю права на продаж предмету застави, оскільки застосування вказаного способу погоджено за договором застави та такий спосіб визначено сторонами як позасудовий.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що з огляду на врегулювання сторонами способів звернення стягнення до яких у тому числі включено такий спосіб, як продаж заставодержателем предмету застави третій особі-покупцю шляхом укладення договору купівлі-продажу від імені заставодавця, неврахування судом першої інстанції положень п. 16, пп. 16.1 договору застави (як доказу на якому гуртуються правовідносини сторін та доказу, на підставі якого заявлено вимоги про звернення стягнення) призвело до неправильного вирішення спору по су та призвело до безпідставного задоволення позову.

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції було розглянуто справу за його відсутності та без належного його сповіщення, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також, ОСОБА_1 заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності щодо заборгованості строк якої сплив (станом на липень 2010 року), у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивачем було здійснено зловживання процесуальними правами шляхом штучного об`єднання вимог з метою зміни підсудності. Так, позов пред`явлено виходячи з місцезнаходження відповідача - ТОВ «Феміда та Немезида»

Розмір вимог до вказаного відповідача обмежений 10,00 грн, та правовою підставою містить договір поруки, укладений після настання строку виконання основного зобов`язання, без відома та участі ОСОБА_1 з обмеженням суми відповідальності 10,00 грн.

Виходячи з того, що кредитний договір № 2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року визначає сторонами ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», а судом вказано про відступлення вимог ло ТОВ «Вердикт Фінанс» 02.02.2012 року, та з огляду на те, що сторонами поруки є ТОВ "Вердикт Фінанс», а ТОВ "Феміда та Немезида" № є очевидним, що договір поруки було укладено після укладення кредитного договору від 23.06.2006 року та настання в повному обсязі строку виконання зобов`язань за ним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

29 жовтня 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до вимог якого, позивач просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, що рішення суду є правомірним та скасуванню не підлягає з огляду на наступне.

Крім того, позивач заперечує щодо задоволення стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, оскільки вважає їх не співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Вважає вказану суму явно завищеною та такою, що не підтверджена дійсною затратою часу адвоката а також відповідними документами, що свідчить про невідповідність понесених витрат критерію реальності, розумності, справедливості, в зв`язку з чим, стягнення наведених витрат суперечить принципу розподілу таких витрат.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року у справі за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда та Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року у складі колегії суддів: головуючого Князюка О.В., суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 23.12.2021 року на 11:45 год.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.12.2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дзюбенко Р.В. про проведення судового засідання, призначеного на 23.12.2021 року на 11:45 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Попереджено заявника, що відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

23 грудня 2021 року на зв`язок з представником ОСОБА_1 - адвокатом Дзюбенко Р.В. не вдалось вийти з технічних причин, а саме неполадками у заявника, що не залежали від суду.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 23.06.2006 між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №2707/0606/91-002, згідно якого позичальник отримав кредит у сумі 109 700,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 23.06.2011 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір застави, за яким ОСОБА_1 передав у заставу належний йому на праві власності автотранспортний засіб марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовано-правовий акт № 435-IV від 16.01.200 року, положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про заставу».

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

У відповідності до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

За змістом статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 523/8653/15-ц (провадження № 61-43889св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 638/11078/15-ц (провадження № 61-13782св18), від 31 липня 2019 року у справі № 461/12019/15-ц (провадження № 61-19390св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 372/2507/17 (провадження № 61-45056св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умови укладеного між сторонами договору є обов`язковими для його сторін та їх правонаступників.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_1 просив суд звернути стягнення на заставне майно (автомобіль) шляхом продажу предмета застави заставодержателем будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором.

У відповідності до пункту 2.2 договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 2707/0606/91-002 від 23 червня 2006 року при непогашенні заборгованості перед Банком у строки, передбачені договором, Банк має право звернути стягнення на заставлене майно, та/або звернутися до суду.

Згідно пункту 6.1.7 вищевказаного договору у випадку невиконання позичальником п. 3.8, 3.9, 6.1.2 Банк має право звернути стягнення на заставне майно, чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов`язань за цим договором та/або пред`явити позов у відношенні позичальника.

Згідно з пунктом 16 договору застави звернення стягнення на предмет застави може відбуватися будь-яким із наступних способів на вибір заставодержателя:

16.1 Шляхом обрання Заставодержателем одного із наступних позасудових способів звернення стягнення на предмет застави відповідно до умов цього договору та в порядку визначеному Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а саме:

- прийняття заставодержателем предмету застави у власність в рахунок виконання зобов`язання, що забезпечується цим договором,

- або продажу заставодержателем предмету застави третій особі-покупцю шляхом укладання договору купівлі-продажу від імені заставодавця, - або іншим способом, що не суперечить на момент реалізації предмету застави законодавству.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу будь-якій третій особі в рахунок погашення зобов`язань боржника перед кредитором, оскільки такий спосіб звернення стягнення на заставне майно сторони договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-14-203цс19).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виникнення перешкод для заставодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет застави на підставі договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 2707/0606/91-002 від 23 червня 2006 року. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Колегія суддів приймає до уваги також доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором поруки з огляду на те, що ОСОБА_1 не може нести відповідальність за договором поруки № 270707/0606/91-002-П, оскільки не є поручителем а є позивальником. Відповідно зобов`язання ОСОБА_1 виникли на підставі кредитного договору №2707/0606/91-002 від 23.06.2006 р.

При цьому, вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на підставі кредитного договору не заявлялось, а чітко вказано на підставі якого договору борг стягнуто - на підставі договору поруки № 270707/0606/91-002-П.

З урахування того, що договір поруки № 270707/0606/91-002-П не визначає для ОСОБА_1 будь-яких обов`язків перед ТОВ «Вердикт Фінанс», а регулює виключно відносини між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Феміда Фінанс», то ОСОБА_1 не може нести відповідальності на підставі договору поруки, оскільки не є стороною вказаного правочину.

Крім того, вимоги щодо солідарного стягнення з ТОВ «Вердикт Фінанс та ОСОБА_1 10,00 грн заборгованості за кредитним зобов`язанням не підлягають стягненню з огляду на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Цивільний кодекс не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема, реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки, згідно із частиною 2 статті 553 ЦК України, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а частиною 2 статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки), але згідно частини 1 статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж, відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, яке забезпечено порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги той факт, що кредитний договір № 2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року визначає сторонами ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», а судом вказано про відступлення вимог до ТОВ «/Вердикт Фінанс» 02.02.2012 року, та з огляду на те, що сторонами поруки є ТОВ «Вердикт Фінанс» а ТОВ «Феміда та Немезида» є очевидним, що договір поруки було укладено після укладення кредитного договору від 23.06.2006 року та настання в повному обсязі строку виконання зобов`язань за ним.

Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника й без наявності будь-яких відносин із боржником («невідомий боржнику поручитель») є нетиповою діловою практикою, яка може свідчити про те, що договір поруки укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Цей факт може вказувати на недобросовісність таких дій, зокрема на їх спрямування на зміну територіальної юрисдикції (підсудності) спорів, що випливають з основного зобов`язання, чи обхід заборони на відступлення кредитором прав за основним зобов`язанням. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20.

Під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, із якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Зазначені правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов чи вжити інших заходів процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова в захисті цивільного права та інтересу.

Недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда та Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави -у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги той факт, що ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда та Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова