справа № 631/718/20
провадження № 2/631/231/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2021 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т. М.,
за участю секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій протиправними та визнання права на земельну частку (пай),
ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого на підставі договору № 35/18 про надання правничої (правової) допомоги від 24 квітня 2018 року та ордеру серії ПТ № 063453 від 24 квітня 2008 року діє адвокат Мякота Т. М., звернувсядо Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, в якій просить визнати неправомірним дії щодо невключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , члена КСП імені Щорса, до списку громадян членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, Додатку № 1 до Державних актів серії ХР-21-57-0002020 та серії ХР-21-57-000203 на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області розміром 4,82 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 працював та був членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області з 29 травня 1980 року по 24 листопада 1994 року.
17 травня 1994 року Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса були видані Державні акти серії ХР-21-57-000202 та серії ХР-21-57-000203 на право колективної власності на землю, але позивача не було включено до списку осіб, який є додатком до вказаного акту, у зв`язку з чим останньому не було видано сертифікат на право на земельну частку (пай). При цьому, розмір земельної частки (паю) складав 4,82 умовних кадастрових гектарів. Те, що ОСОБА_1 не було включено до списку членів Колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай), позивачу стало відомо у жовтні 1996 року, до 2002 року будь-які дії Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса та органами державної влади щодо паювання земель не проводились. Як вказав представник позивача, заява ОСОБА_1 разом із заявами інших членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса та пенсіонерів з їх числа, була предметом розгляду на загальних зборах членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса в грудні 1996 року, що свідчить про уточнення списків та наявність у позивача права на земельну частку (пай). Разом із тим, ОСОБА_1 так й не був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) відповідно до рішення загальних зборів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса від 25 грудня 1996 року та він не був включений до додатку до розпорядження голови Нововодолазької районної державної адміністрації від 19 грудня 2002 року № 319 переліку громадян, яким виділено земельні частки (паї) в натурі згідно проекту організації території реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної та Ордівської сільської рад «Про виділено в натурі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю». Сторона позивача вважає, що згідно діючого на момент паювання землі законодавства, ОСОБА_1 повинен був бути включений до списку осіб, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю, а також мав право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай мають громадяни України, які на момент передачі землі в колективну власність були членами Колективного сільськогосподарського підприємства. Позивач увесь цей час вживав заходи щодо відновлення свого порушеного права, але дане питання так й не було вирішено.
Посилаючись на положення Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», представник ОСОБА_1 просить задовольнити позов, оскільки вирішити дане питання в позасудовому порядку неможливо.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання протиправною бездіяльність та визнання права на земельну частку (пай) й відкрито провадження у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/718/20 (провадження № 2/631/659/20), розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій протиправними та визнання права на земельну частку (пай), судом не вживалось.
Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Мякоти Т. М.
Представник позивача адвокат Мякота Т. М., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 15/21 від 02 лютого 2021 року та ордеру серії ПТ № 188550 від 02 лютого 2021 року, у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Раніше скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача через канцелярію суду надала заяву, що зареєстрована за вхідним № 6780/21-вх. від 30 листопада 2021 року, відповідно до якої зазначила про можливість розгляду справи за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Харківської області у судове у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України.
У матеріалах справи міститься заява від представника відповідача секретаря селищної ради Н. Степаненко, зареєстрована за вхідним № 2021/21-вх від 13 квітня 2021 року, відповідно до якої остання зазначила, що Нововодолазька селищна рада Харківської області не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій неправомірними та визнання права на земельну частку (пай), розгляд справи просить проводити без участі відповідача.
З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та відповідача, свідчить відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи.
Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови та надано було достатньо часу для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, сторонами були надані усі докази, які вони вважали за необхідне надати, а також відсутність підстав для визнання їх явки обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог без участі позивача та відповідача.
Вивчивши доводи позовної заяви, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
При цьому суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, цивільним законодавством України регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України регламентовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А за правилами частини 1 статті 16 вищевказаного нормативно правового акту визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.
Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , судом встановлено, що вказана особа перебувала у трудових відносинах з Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса у наступні періоди: з 29 квітня 1980 року по 24 жовтня 1980 року; з 26 квітня 1983 року по 26 квітня 1987 року; з 16 листопада 1987 року по 20 червня 1992 року; працював на сезонній роботі по охороні саду та городу у Колективному сільськогосподарському підприємстві імені Щорса з 03 липня 1994 року по 24 листопада 1994 року, з 03 липня 1995 року по 15 листопада 1995 року, 03 червня 1996 року по 15 жовтня 1996 року (а. с. 10 11).
При цьому, записів у трудовій книжці щодо прийняття ОСОБА_1 у члени Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, не міститься.
З копії листа Науково-виробничого сервісного центру «Харківський народний архів» від 07 лютого 2019 року за № 06-15/78 судом встановлено, що протоколи загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса та інші матеріали на підтвердження членства ОСОБА_1 на зберігання не надходили (а. с. 48).
Згідно копії Архівного витягу, наданого Архівним відділом Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області 19 лютого 2019 року за вихідним № 01-73/6, в архівному фонді № 274 колгосп «Колос» село Просяне Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у книзі протоколів засідань правління колгоспу «Щорса» за 1980 рік є запис: протокол № 10 засідання правління колгоспу імені Щорса Нововодолазького району Харківської області від 29 травня 1980 року, на якому слухали заяву ОСОБА_1 , який просив прийняти його до членів колгоспу; постановили: прийняти до членів колгоспу (а. с. 60)
Відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-57-000202, виданого 17 травня 1994 року за підписом голови Нововодолазької районної Ради народних депутатів М. Ф. Кролівець, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 2, Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса селище міського типу Нова Водолага, передано у колективну власність 3116,7 гектарів землі в межах згідно з планом для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення ХV сесії ХХІ скликання Нововодолазької районної ради народних депутатів від 31 березня 1994 року (а. с. 16).
Також згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-00-000203, виданого 17 травня 1994 року за підписом голови Нововодолазької районної Ради народних депутатів М. Ф. Кролівець, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1, Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса село Ордівка, передано у колективну власність 2482,9 гектарів землі в межах згідно з планом для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення ХV сесії ХХІ скликання Нововодолазької районної ради народних депутатів від 31 березня 1994 року (а. с. 22 23).
При цьому слід зазначити, що кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточнюється і підписується головами відповідної Ради і підприємства. Право на земельну частку (пай) громадянина посвідчується сертифікатом за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай)». Сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам України видаються відповідною районною державною адміністрацією (виконавчим комітетом міської ради).
Дослідивши Списки громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, які є додатками до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-00-000203 від 17 травня 1997 року та Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-57-000202 встановлено, що прізвище « ОСОБА_1 » не значиться (а. с. 17 20, 24 33).
За відомостями, що маються в матеріалах справи ОСОБА_1 було вирішено включити до додаткового списку членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай), для отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) та участі у паюванні землі членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, на підтвердження чого надано копію виписки із протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса від 25 грудня 1996 року (не засвідчену у встановленому законом порядку та без будь-яких інших реквізитів, як-то без зазначенням дати виписки та номеру протоколу з якого зроблено випуску тощо) (а. с. 41).
12 січня 2002 року директор Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Щорса Грицик П. В листом за № 6 повідомив ОСОБА_1 , що питання щодо помилкового не включення його до списку осіб, членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай) додатків до Державних актів на право колективної власності на землю було розглянуте на загальних зборах членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса 25 грудня 1996 року та задоволено. У 1997 році протокол загальних зборів був направлений до районної державної адміністрації для видачі сертифікату. Надати копію такого протоколу відсутня можливість (а. с. 42).
Разом із тим, відповідно до інформації, що міститься у листі за підписом в. о. начальника Відділу у Нововодолазькому районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області С. Сабельника від 24 травня 2019 року № 29-20-0.23,26-129/117-19, протоколи загальних зборів пайовиків членів реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазького району Харківської області, додаткові списки членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай), за період з 1994 року по 2002 року у Відділі відсутні (а. с. 49).
Розпорядженням голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області М. М. Шумакова від 19 грудня 2002 року за № 379 «Про виділення в натурі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю» затверджено погоджену у встановленому законом порядку технічну документацію по передачі земельних часток (паїв) в натурі реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса; дозволено виділити земельні частки (паї) в натурі згідно проекту організації території реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса та видати державні акти на право приватної власності на землю з визначенням цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (згідно додатку) (а. с. 51). Тобто даним розпорядженням було затверджено остаточне паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса.
Дослідивши додаток до вищевказаного розпорядження голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області список громадян, яким виділено земельні частки (паї) в натурі згідно проекту організації території реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної та Ордівської сільської рад, судом встановлено відсутність у ньому прізвища позивача по справі ОСОБА_1 (а. с. 52 57).
24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області з заявою, у якій посилаючись на те, що він працював та був членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області з 1980 року по 1994 рік, просив видати йому сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області (а. с. 14).
Листом за підписом голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області Є. О. Королюка за № 02-32/1012 від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість видачі сертифікату з підстав відсутності його прізвища у списку громадян членів реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса й зареєстрованого сертифіката на право на земельну частку (пай) реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, а також запропоновано звернутися до суду за захистом порушених прав (а. с. 15).
При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899 ІV, а також Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95.
Положеннями частини 2 статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Основного закону України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (статті 3 Цивільного процесуального кодексу України).
Суд зазначає, що процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.
Відповідно до статті 10 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди.
Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань.
Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України, Законом України від 05 червня 2003 року № 899 ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства.
Частиною 9 статті 5 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу).
За приписами частини 1 статті 22 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям»).
Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності визначені положеннями Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Статтею 1 вказаного вище нормативно правового акту визначено, що право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.
Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.
Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
На даний час відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» саме на сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) в тому числі: розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).
Відповідно до частини 1 статті 22 та частини 2 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
За змістом статей 22 та 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 11 березня 1992 року № 2196-ХІІ) для набуття права на земельний пай необхідна наявність таких умов: перебування у членах колективного сільськогосподарського підприємства на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
Передача земель у колективну власність для виробництва сільськогосподарської продукції відбувалась, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) видається члену підприємства, кооперативу, товариства, тобто особам, працюючим в підприємствах (пункти 1 та 2 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»).
Отже, право громадян, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обов`язковим додатком списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.
Порядок вступу до підприємства (колгоспу) і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї врегульовуються статутом відповідного підприємства.
Так, положеннями статті 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ регламентовано, що підприємство діє на основі статуту. У статуті підприємства вказуються найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, порядок розподілу прибутку, отриманого від операцій із цінними паперами, загальні права та обов`язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов`язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо-господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства.
Членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів (частина 1 статті 1 та стаття 5 Закону України Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ).
Отже, членство у колективному сільськогосподарському підприємстві не виникає автоматично, воно може виникнути лише внаслідок волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ, трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України.
Основним документом про трудову діяльність членів колгоспу, відповідно до пункту 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників», є трудова книжка колгоспника.
Таким чином, питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві регулюється статутом підприємства. Список громадян, які мають право на земельну частку (пай), як додаток до державного акту, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства, підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради.
Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві.
При цьому суд зауважує, що питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві регулюється статутом підприємства. Копії якого до позовної заяви надано не було.
У спірних правовідносинах основою набуття статусу члена й виникнення відповідних права, пов`язаних з членством у колективному підприємстві, є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до складу членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цієї організації
Із матеріалів справи судом установлено, що 17 травня 1994 року Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса видано Державні акти на право колективної власності на землю, площею 3116,7 гектар, серія ХР-21-57-000202 та площею 2482,9 гектар, серія ХР № 21-00-000203, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нововодолазької селищної та Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області.
Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що позивача не було включено до списків осіб членів Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса, що долучалися до Державних актів на право колективної власності на землю, і позивач не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай).
В свою чергу, ОСОБА_1 та його представником не надано суду копії трудової книжки з записом щодо включення позивача до членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, або будь яких інших беззаперечних та переконливих доказів членства у колективному сільськогосподарському підприємстві на час видачі сільськогосподарському підприємстві відповідних Державних актів, що мало місце 17 травня 1994 року.
Не є належними та допустимими доказами в розумінні статтей 77 та 78 Цивільного процесуального кодексу України і наступні докази.
Так записи у трудовій книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , свідчать лише про наявність трудових відносин даної особи з Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса у наступні періоди: з 29 квітня 1980 року по 24 жовтня 1980 року, з 26 квітня 1983 року по 26 квітня 1987 року та з 16 листопада 1987 року по 20 червня 1992 року.
При цьому на час видачі Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса Державних актів на право колективної власності на землю серії ХР № 21-57-000202 та серії ХР № 21-00-000203 (17 травня 1994 року) ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з вказаним підприємством.
У подальшому позивач працював у Колективному сільськогосподарському підприємстві імені Щорса лише на сезонних роботах, зокрема з 03 липня 1994 року по 24 листопада 1994 року.
Отже записи в трудовій книжці не свідчать про те, що ОСОБА_1 був членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса на час проведення розпаювання землі.
Не свідчить про членство в Колективному сільськогосподарському підприємстві імені Щорса Немашкала Юрія Михайловича на час передачі державного акта і копії витягу з Протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса від 25 грудня 1996 року, архівного витягу з протоколу № 10 засідання правління колгоспу імені Щорса від 29 травня 1980 року, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнятий у члени колгоспу з 29 травня 1980 року, які у свою чергу суперечать трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , за якою останній станом на 25 грудня 1996 року у трудових правовідносинах з Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса не перебував; факт прийняття у члени колгоспу імені Щорса з 29 травня 1980 року не відображений.
Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів факту його перебування у членах Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса станом на відповідну дату.
Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу, що розпаювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса мало місце у 1994 році, тобто майже 30 років тому. ОСОБА_1 працював у вказаному колективному сільськогосподарському підприємстві на сезонних роботах з 03 липня 1994 року по 24 листопада 1994 року, з 03 липня 1995 року по 15 листопада 1995 року, 03 червня 1996 року по 15 жовтня 1996 року, а тому останньому було відомо про початок розпаювання земель колишніх колгоспів. Крім того, вказане питання порушувалось позивачем також у 2002 році, проте до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 звернувся лише 19 серпня 2020 року.
Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до положень статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.
Приписами статті 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачали загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) в три роки.
Відповідно до положень статті 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.
Згідно зі статтями 71 та 75 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.
Статтею 80 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року передбачалося, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заявник повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Як вбачається із матеріалів справи, право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1994 році, а саме з 17 травня 1994 року (дата отримання Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса державних актів на право колективної власності), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, минув до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року. Тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу (без подання відповідної заяви іншою стороною у справі) з огляду на те, що з позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у серпні 2020 року. Жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, ОСОБА_1 не надав, питання щодо поновлення строку на звернення до суду не порушував.
Частиною 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» обумовлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились у статті 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 Цивільного кодексу України 2003 року дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).
Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.
Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми процесуального Закону України).
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.
Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які ОСОБА_1 та його представник посилаються, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) як за колишнім членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса.
При цьому, суд не входить в обговорення пропуску позивачем строку позовної давності та підстав його поновлення, оскільки вважає, що позивачем не доведено існування у нього суб`єктивного права та факт його порушення з боку відповідача.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій протиправними та визнання права на земельну частку (пай) слід відмовити.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.
З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1 5, 7, 10 13, 17 19, 76 83, 89, 128 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355, Цивільного процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій протиправними та визнання права на земельну частку (пай) відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Нововодолазька селищна рада Нововодолазького району Харківської області, місцезнаходження: Харківська область, Харківський (колишній Нововодолазький) район, селище міського типу Нова Водолага, вулиця Донця Григорія, будинок № 14, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України 04397997.

Суддя: Т. М. Трояновська