ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1507/21 Справа № 198/510/19 Суддя у 1-й інстанції - Маренич С. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», Юр`ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення та виключення запису про державну реєстрацію іншого речового права, зобов`язання повернути земельну ділянку власнику, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», Юр`ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення та виключення запису про державну реєстрацію іншого речового права, зобов`язання повернути земельну ділянку власнику.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що в червні 2019 року відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 червня 2019 року № НВ-19 отримав інформацію щодо належної йому земельної ділянки, згідно якого дізнався про те, що належна йому на праві приватної власності земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0702 площею 7, 1857 га, що розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області перебуває в оренді у відповідача ТОВ «Лан» на підставі договору оренди землі б/н від 07 серпня 2014 року, укладеного між ним та відповідачем строком на 15 років. Позивач стверджував, що вищевказаний договір оренди земельної ділянки особисто він ніколи не укладав та не підписував, при цьому повноважень іншим особам на укладення та підписання такого договору від його імені також не надавав, однак на підставі вказаного договору за відповідачем ТОВ «Лан» державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки строком на 15 років.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 07 серпня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лан», скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за ТОВ «Лан», виключивши з реєстру відповідний запис про дане та зобов`язати ТОВ «Лан» повернути позивачу за актом приймання передачі земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0702, стягнувши з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із даним позовом до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що позовна давність ним не пропущена, так як про обставини, які є предметом спору він дізнався після отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 червня 2019 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 7,1857 га, що розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :01:002:0702.

Згідно договору оренди земельної ділянки б/н від 07 серпня 2014 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Лан» укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 15 років, право оренди землі відповідача за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 15246012 від 19 серпня 2014 року.

Позивач у позові посилається на те, що оспорюваного договору оренди землі не підписував та будь-яким особам згоду на його укладення від його імені не надавав.

Висновком експерта № 5237-19 від 10 лютого 2020 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі у розділі «Орендодавець» в графі «Підпис» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, при цьому рукописні літерно цифрові записи в договорі також виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 ЗУ «Про оренду землі», в чинній на день укладення договору редакції, договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. ст. 3 та 627 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тобто, волевиявлення учасника правочину має бути: вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість фізичної особи тощо, в умовах, за яких особа може належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину, отримати уявлення про його характеристику тощо); таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб`єктів правочину. Тому, у разі коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню, правочин визнається недійсним.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто, обов`язковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноручно вчиняють підпис на відповідному документі при укладенні правочину.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору.

Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки дійсно підписаний не орендодавцем ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відсутність підпису орендодавця ОСОБА_1 в оспорюваному договорі оренди землі свідчить про відсутність волевиявлення останнього на укладення даного договору оренди, що є прямою підставою для визнання його недійсним (п. 3 ст. 203, 215 ЦК країни).

Встановивши відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди земельної ділянки, так як підпис в цьому договорі в графі «Орендодавець», згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи виконаний не ним, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання правочину недійсним.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову, суд вірно виходив з пропуску позивачем строку позовної, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Представник відповідача - адвокат Ануфрієва А.С. просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, вказуючи, що позивачу про наявність оспорюваного договору було відомо безпосередньо після його укладення, при цьому за вказаним договором позивач отримував орендну плату та будь-яких претензій щодо несплати такої за користування його земельною ділянкою відповідачу не пред`являв.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач знав про наявність оспорюваного договору, про що свідчать видаткові касові ордери від 27 квітня 2016 року про отримання ним орендної плати за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, на підставі заяв останнього про видачу орендної плати за земельний пай, які датовані також 27 квітня 2016 року.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги твердження позивача про те, що вказані документи підписані не ним, так як належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного останнім надано не було.

Встановивши факт отримання позивачем орендної плати за видатковими касовими ордерами від 27 квітня 2016 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду, про застосування якого заявлено представником відповідача.

Доводи апелянта в скарзі про те, що що позовна давність ним не пропущена, так як про обставини, які є предметом спору він дізнався після отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 червня 2019 року, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, видатковими касовими ордерами, за якими позивач отримував орендну плату.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко