04.03.2021 Єдиний унікальний № 371/218/21
провадження №2-н/371/39/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2021 року м. Миронівка

Суддя Миронівського районного суду Київської області Гаврищук А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення винагороди за цивільно-правовим договором з Комунального підприємства теплових мереж «Миронівкатепломережа»,

ВСТАНОВИВ:

3 березня 2021 року заявник звернувся до Миронівського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення винагороди за цивільно правовими договорами з Комунального підприємства теплових мереж «Миронівкатепломережа» в розмірі 5972 гривні 58 копійок.

Вивчивши подану заяву про видачу судового наказу, з урахуванням доданих до неї документів, вважаю, що необхідно відмовити у видачі судового наказу, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 164 ЦПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Відповідно до п. 4-1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про видачу судового наказу фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 0,1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Твердження заявника, що він звільняється від сплати судового збору, на підставі п. 15 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не узгоджується із вимогами Закону.

Так, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: фізичні особи (крім суб`єктів підприємницької діяльності) - кредитори, які звертаються з грошовими вимогами до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпПУ законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпПУ, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У постанові від 8 травня 2018 року по справі №127/21595/16-ц Верховний Суд вказав, що Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Таким чином, між стягувачем та боржником склались не трудові, а цивільно-правові відносини.

Крім того, до заяви про видачу судового наказу ОСОБА_1 додає цивільно-правовий договір №5 від 1 вересня 2020 року, укладений між ним та Комунальним підприємством теплових мереж «Миронівкатепломережа», за умовами якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надавати послуги сторожа (об`єкт комунальне підприємство).

З вищенаведеного, вбачається, що заявник не звільняється від сплати судового збору за вимогою щодо видачі судового наказу про стягнення винагороди за цивільноправовими договорам, оскільки заявником заявлена вимога не стосується стягнення заробітної плати, а тому заявнику необхідно надати до суду документ, що підтверджує сплату ним судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Вивчивши матеріали заяви, суд вважає необхідним відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення винагороди за цивільноправовим договором з Комунального підприємства теплових мереж «Миронівкатепломережа».

Керуючись ст. ст. 165, 166, 186 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ :

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з Комунального підприємства теплових мереж «Миронівкатепломережа» винагороди за цивільноправовим договором.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Миронівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя (підпис) А.В. Гаврищук

З оригіналом згідно.

Суддя: А.В.Гаврищук