Провадження № 2-о/761/550/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участю секретаря Войновського О.І.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження його права, зокрема:

1. Заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. Заборонити ОСОБА_3 наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

3. Заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .

Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що вона проживає разом зі своїм зі своїм

братом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить заявниці на праві приватної власності, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39375629 від 26.01.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 111866629 від 26.01.2018. Водночас, ОСОБА_3 під час спільного проживання із заявницею поводить себе неадекватно та агресивно, зокрема, піднімає на неї руку, висловлюється в її сторону нецензурною лайкою, постійно погрожує їй фізичною розправою, тобто, вчиняє відносно неї як фізичне, так і психологічне насильство, внаслідок чого заявниця неодноразово була вимушена викликати поліцію та фіксувати вказані обставини. Заявниця є інвалідом 2-ї групи і вищевказані обставини дуже впливають на стан її здоров`я. Постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 29.10.2021 року та 16.11.2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Таким чином, посилаючись на існування реальної загрози продовження вчинення насильства відносно неї, заявниця вважає, що відносно ОСОБА_3 необхідно видати обмежувальний припис, а тому звернулась до суду з даною заявою.

Ухвалою від 17.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Заявник та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Заявник в судовому засіданні повідомила суду, що стосовно неї неодноразово вчинялось насильство психологічного та фізичного характеру братом ОСОБА_3 , який неодноразово погрожував їй вбивством та доведенням до самогубства, у зв`язку з чим, вона певний час проживала у кризовому центрі та змушена була переїхати проживати до сина. Також, зазначила, що пропонувала брату переїхати в її іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , однак, він не погоджується, а їх спільне проживання загрожує її життю.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення сторони заявника, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом зі своїм зі своїм братом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить заявниці на праві приватної власності та в ній вона зареєстрована.

Заявниця зазначає, що ОСОБА_3 систематично вчиняє щодо неї домашне насильство.

Так, заявник з даного приводу неодноразово зверталась до Шевченківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві з відповідними заявами щодо вчинення домашнього насильства, що підтверджується довідками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві.

Постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року та 16.11.2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпА, та встановлено факт вчинення по відношенню до його сестри ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень зазначені постанови в апеляційному порядку не оскаржувались та набрали законнної сили, а отже, в силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України є обов`язковими для врахування судом під час розгляду даної справи.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права кривдника на житло, співвласником якого він не є, з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти), рідні брати і сестри, інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука).

Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно зі ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Враховуючи наведені заявником фактичні та правові підстави в сукупності з доданими до заяви доказами, суд вважає, що наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно неї, а тому приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3 на строк 6 місяців із встановленням заходів тимчасового обмеження його прав, передбачених ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 350-6, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - задовольнити.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження його права, зокрема:

1. Заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. Заборонити ОСОБА_3 наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

3. Заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .

Рішення про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Реквізити учасників:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено: 22.12.2021 року.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА