Справа № 464/5317/20
пр.№ 2/464/546/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/5317/20

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»

вимоги: стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

представники учасників справи:

представник позивача адвокат Мандюк О.О., Яцюк Х.В.

представник відповідача ОСОБА_2 .

Обставини справи

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача 152 039,25 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2016 року по 24 вересня 2020 року, покликаючись на порушення трудових прав.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою судді від 30 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Одночасно за клопотанням позивача постановлено відстрочити такій сплату судового збору, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому у клопотанні сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін слід відмовити, як це передбачено ч.6 ст.279 ЦПК України. Клопотання не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні з розгляду справи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже всі доводи та заперечення вправі викласти у письмовому вигляді, що ними і зроблено. Сторонами реалізовано права на висловлення своїх аргументів щодо доводів чи заперечень іншої сторони. Клопотання про призначення експертизи, виклик свідків не заявлено.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц).

Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на наступне: пропущення строку позовної давності при зверненні з даним позовом до суду; необґрунтованість заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представником позивача подано письмові пояснення, а не відповідь на відзив, як передбачено цивільним процесуальним законодавством та встановлено ухвалою суду від 30 вересня 2020 року, в якому вказує, що розмір середнього заробітку обґрунтовується наступними обставинами: розмір недоплаченої заробітної плати, її істотність, період прострочення виплати заборгованості та причини такої затримки. Стверджує, що строк звернення до суду не є пропущеним.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Установлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», звідки 10 жовтня 2016 року звільнена з посади інженера першої категорії виробничо-технічної групи Теплоелектроцентралі № 1 за власним бажанням згідно з ст.38 КЗпП України.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 09 червня 2020 року по справі № 464/1156/20, яке набрало законної сили, ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з невиплаченої заробітної плати в розмірі 49 871,68 грн, з яких основна заробітна плата у розмірі 20 909,99 грн, надбавки за високі досягнення в праці в розмірі 1983,21 грн, компенсація втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати в розмірі 26 978,48 грн.

За вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаним судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем трудового права позивача, зокрема невиплати заробітної плати в належному розмірі станом на день звільнення 10 жовтня 2016 року. Отже дана обставина не потребує додаткового доведення.

Спірні відносини врегульовано ст.ст.116, 117 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ч.1 ст.116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст.117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, що у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2016 року по 24 вересня 2020 року (часу звернення з даним позовом до суду, адже заборгованість за судовим рішенням не виплачено) в розмірі 152 039,25 грн позивачем проведено з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Указаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування з врахуванням принципу співмірності.

Судом враховується, що спір між працівником та роботодавцем з приводу належним сум при звільненні у жовтні 2016 році виник тільки у 2020 році (подано позов про стягнення невиплаченої заробітної плати), обставини неправильного нарахування заробітної плати та суми заборгованості по її виплаті (складові частини) 49 871,68 грн, середній заробіток 152 039,25 грн. Отже з урахуванням співмірності та дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця підлягають стягненню кошти в сумі 76 019,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Інше вирішення спору відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Аргументи відповідача щодо пропущення строку звернення до суду із даним позовом є неспроможними з огляду на таке.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Указана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц.

Таким чином, виходячи із принципу диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів, оцінюючи аргументи сторін та докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає позов частково підставним та обґрунтованим, який підлягає до частково задоволення в розмірі 76 019,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Цивільне право позивача порушено та підлягає захисту, адже встановлено порушення трудових прав та законодавства про оплату праці саме відповідачем. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає виплаті позивачу без врахування суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст.168 ПК України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Судові витрати

Судові витрати розподіляються в порядку ст.141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду від 30 вересня 2020 року відстрочено позивачу судовий збір до ухвалення рішення у справі та часткового задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 840,80 грн (розмір на час подання позову до суду).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суддя

у х в а л и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 76 019,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 840,80 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили згідно з вимогами ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , м.Львів, вул.Д.Апостола, 1.

Повне судове рішення складено 02 березня 2021 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя О.В.Тімченко