Єдиний унікальний № 501/4326/20
Провадження № 2-к/501/1/21
УХВАЛА

04 березня 2021 року м. Чорноморськ

Суддя Іллічівського міського суду Одеської області Тюмін Ю.О.

Учасники справи:

Боржник ОСОБА_1 .

Суть питання, що вирішується ухвалою

Клопотання Інспекції Міністерства з податків і зборів Республіки Білорусь по Речицькому району про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Речицького району м.Гомель від 24.07.2017 р., в частині стягнення державного мита 65,04 руб. з ОСОБА_1 .

Заяви, клопотання

ОСОБА_1 надав суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності.

Процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст..467 ЦПК України, був наданий строк для подання своїх заперечень проти клопотання. ОСОБА_2 своїх заперечень проти клопотання не надав.

ОСОБА_1 про час та місце розгляду клопотання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ч. 5 ст.467 ЦПК України передбачає, що неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось, оскільки розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким суд керувався

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась інспекція Міністерства з податків і зборів Республіки Білорусь по Речицькому району із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Речицького району м.Гомель від 24.07.2017 р. в частині стягнення державного мита 65,04 руб.

Згідно статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Правове регулювання порядку розгляду зазначеного клопотання здійснюється нормами Європейської конвенції про визнання та приведення до виконання рішень іноземних арбітражів від 10 червня 1958 року, багатосторонньої угоди «Про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» ратифікованою 19 грудня 1992 року та підписаною Україною 20 березня 1992 року, Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», ратифікованої 10 листопада 1994 року та підписаної Україною 22 січня 1995 року, а також нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст.53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про вирішення примусового виконання рішення подається в компетентний суд сторони, що домовляється, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано до суду, який виніс рішення по справі у першій інстанції. Цей суд направляє клопотання суду, компетентному винести рішення по клопотанню.

У відповідності до п.12 Постанови ВСУ клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Пунктом 10 вищевказаної Постанови Верховного Суду України визначено, що під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувача та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

Процесуальні правовідносини, які спрямовані на визнання та виконання рішень іноземних суддів в Україні врегулюванні у розділі ІХ чинного Цивільно-процесуального кодексу України.

Рішенням суду Речицького району Гомельської області від 24.07.2017р. року, вирішено стягнути з ОСОБА_1 державне мито в дохід держави у розмірі 65,04 руб. (а.с.6).

Зазначене рішення суду набрало законної сили 04.08.2017 р. (а.с.7).

Ч.1 ст. 463 ЦПК України передбачає, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Інспекція Міністерства з податків і зборів Республіки Білорусь по Речицькому району звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Речицького району м.Гомель від 24.07.2017р. в частині стягнення державного мита 65,04 руб. -21.12.2020р., тобто з пропуском трирічного строку.

П. «е» ст..55 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» передбачає, що у видачі рішення на примусове виконання може бути відмовлено у випадку якщо минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Ч. 1 ст. 468 ЦПК України передбачає, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

П.5 ч.2 ст.468 ЦПК України передбачає, що якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Враховуючи, що клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Речицького району м.Гомель від 24.07.2017р. в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита у розмірі 65,04и руб. було пред`явлено з пропуском встановленого ст..463 ЦПК України, трирічного строку, то суд дійшов висновку, що Інспекції Міністерства з податків і зборів Республіки Білорусь по Речицькому району слід відмовити у задоволенні клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.462-469 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволені клопотання Інспекції Міністерства з податків і зборів Республіки Білорусь по Речицькому району про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Речицького району м.Гомель від 24.07.2017р., в частині стягнення державного мита у розмірі 65,04 коп. з ОСОБА_1 .

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю.О. Тюмін