Справа № 362/3821/16-ц
Провадження № 2/362/35/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі: секретарів судового засідання - Сілецької М.О., Шевченко М.В., Шаблій Т.С., Яренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2 , треті особи: садівничий масив «Глеваха-4», садівничий масив «Феофанія» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Глевахівської селищної ради V скликання Васильківського району Київської області від 14.11.2006 р. № 135-7-V про передачу громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,006 га на умовах спів власності у рівних частинах, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1 та визнати недійсним і скасувати державний акт серії ЯИ № 251506 про право власності на земельну ділянку площею 0,006 га, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, співвласники ОСОБА_1 Ѕ частка та ОСОБА_2 Ѕ частка, виданий 28.10.2010 р. управлінням Держкомзему у Васильківському районі Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 37 від 19.11.2010 р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 2000 р. прийнятий в члени садового товариства масиву «Глеваха-4» з виділенням йому у користування земельної ділянки АДРЕСА_1 на території Глевахівської селищної ради та 14.11.2006 р. рішенням Глевахівської селищної ради V скликання Васильківського району Київської області № 135-7-V вказану земельну ділянку передано безоплатно у власність йому та ОСОБА_2 безоплатно у власність на умовах у рівних частинах.

28.10.2010 р. ним було отримано державний акт серії ЯИ № 251506 про право власності на земельну ділянку площею 0,006 га, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, співвласники ОСОБА_1 Ѕ частка та ОСОБА_2 Ѕ частка, виданий 28.10.2010 р. управлінням Держкомзему у Васильківському районі Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 37 від 19.11.2010 р. та на даний час відповідач ОСОБА_2 не допускає його до вказаної земельної ділянки, а тому оскільки вона не була членом садового товариства масиву «Глеваха-4», на його думку, не має права на вказане нерухоме майно.

До суду представник позивача подав відповідь на відзив (т. 2 а.с. 70-87).

Представник позивача подала до суду відзив (т. 2 а.с. 48-49).

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення.

Представник відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи судом повідомлявся належно.

Представник управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи судом повідомлявся належно, до суду подав заяву про слухання справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник вимоги позову не визнали та просили в задоволенні їх відмовити, посилаючись на їх безпідставність, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. До суду подали заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 38).

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи судом повідомлялися належно.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 187 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

За положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною 1статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у грудні 2000 р. прийнято у члени садового товариства масиву «Глеваха-4», з виділенням йому у користування земельної ділянки АДРЕСА_1 на території Глевахівської селищної ради, замість вибулого члена садового товариства ОСОБА_3 , що підтверджується членською книжкою садівника (т.1 а.с. 10-22).

Рішенням Глевахівської селищної ради V скликання Васильківського району Київської області від 14.11.2006 р. № 135-7-V передано громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,006 га на умовах співвласності у рівних частинах, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1 Васильківського району Київської області ( т. 1 а.с. 7).

28.10.2010 р. ОСОБА_1 отримано державний акт серії ЯИ № 251506 про право власності на земельну ділянку площею 0,006 га, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, співвласники ОСОБА_1 Ѕ частка та ОСОБА_2 Ѕ частка, виданий 28.10.2010 р. управлінням Держкомзему у Васильківському районі Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 37 від 19.11.2010 р. та на даний час відповідач ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 на законних та правових підставах отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,006 га, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва.

Доводи позивача щодо неправомірності набуття права власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 спростовуються наступними доказами:

02.12.2000 р. ОСОБА_2 звернулася з заявою до Голови правління СТ «Глеваха-4» із заявою про прийняття її у члени вказаного товариства (т.1 а.с.183).

З огляду технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0600 га на умовах співвласності в рівних частинах громадянам, членам садівничого товариства «Глеваха-4», для ведення садівництва, по лінії Озерна, б. 73 на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, вбачається що ОСОБА_2 є членом садівничого товариства «Феофанія», яке входить до складу садівничого товариства «Глеваха» на підставі рішення Київського облвиконкому № 294 від 20.10.1987 р. про відвід земельної ділянки та рішення Васильківського райвиконкому № 153 від 19.06.1988 р., садова ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що головою правління садівничого товариства було видано довідку № 77 від 14.10.2006 р. (т.1 а.с. 137).

Рішенням Глевахівської селищної ради V скликання Васильківського району Київської області від 14.11.2006 р. № 135-7-V передано громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,006 га на умовах спів власності у рівних частинах, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1 Васильківського району Київської області (т. 1 а.с. 7).

На підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на земельну ділянку, земельній ділянці по лінії Озерна, б. 73 на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, присвоєно кадастровий номер::01:012:0363, землевласники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т. а.с. 138-139).

Як зазначено вище, 28.10.2010 р. ОСОБА_1 отримано державний акт серії ЯИ № 251506 про право власності на земельну ділянку площею 0,006 га, що знаходиться в садовому масиві «Глеваха-4» по АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, співвласники ОСОБА_1 Ѕ частка та ОСОБА_2 Ѕ частка, виданий 28.10.2010 р. управлінням Держкомзему у Васильківському районі Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 37 від 19.11.2010 р. та на даний час відповідач ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8).

Таким чином, факт того, що спірна земельна ділянка перебувала лише в користуванні позивача, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2006 р. відбулось засідання сесії селищної ради, на якому було прийнято рішення № 133-7-У, яким було скасовано рішення Глеваїхівської селищної ради від 11.09.2006 р. № 95-5-У про передачу ОСОБА_1 у власність садової ділянки АДРЕСА_1 , згідно поданої його заяви та під час розгляду справи позивачем не надано будь-яких пояснень щодо обставин прийняття вищевказаного рішення.

Натомість в жовтні 2010 р. позивач отримав оскаржуваний державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, відповідно до якого сторони стали її співвласниками, та до часу звернення до суду у липні 2016 р. позивачем не заперечувався факт співвласності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника;

12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з вище викладеного, позивачем не доведено та не надано суду допустимих та об`єктивних доказів правових підстав для припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , а тому вимоги позовної заяви ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача 10.10.2016 р. було подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача (т. 1 а.с. 38).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу в листопаді 2006 р. було відомо про те, що йому та відповідачці передається спірна земельна ділянка в спільну часткову власність, на підставі оскаржуваного рішення позивач виготовив спільно з відповідачкою технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, та в жовтні 2010 р. отримав оскаржуваний державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, відповідно до якого сторони стали співвласниками спірної земельної ділянки в рівних частинах. Проте більше ніж через 10 років без врахування встановлених строків позовної давності звернувся до суду з позовом, а саме - 29.07.2016 р. Тому, як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги заявлені позивачем зі спливом загальної позовної давності, та не підтверджено причин поважності пропуску позовної давності.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1,3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Матеріали справи містять докази, понесення відповідачем на правничу допомогу адвоката витрат в розмірі 10000,00 грн.

На підтвердження цього відповідачем було надано:

-ордер серія КВ №7 17611від 27.02.2018 р. (т. 2 а.с. 53);

- додатковий договір № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від № 23-02/18 (т. 2 а.с.57);

- акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27.02.2019 р. (т. 2 а.с.58);

- копія Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ХМ №000084 Четвертак К.С. (т. 2 а.с.54);

- квитанція до прибуткового касового ордера №31 від 27.02.2018 р. (про оплату адвокатських послуг) на суму 1000, 00 грн. (т. 2 а.с.59);

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом згідно договору № 23-02/18 від 23.02.2018 р. (т. 2 а.с. 60).

Оскільки позовні вимоги позивача залишено без задоволення в повному обсязі, понесені позивачем витрати пов`язані з наданням правничої допомоги мають бути стягнуті з позивача по справі на користь відповідача ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 15, 78, 79, 81, 263, 264, 133, 134, 137, 316, 141, ст.ст. 15, 16, 257, 316, 317, 321, 346, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 122, 123, 151, 158, 187, 189 ЗК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області, ОСОБА_2 , треті особи: садівничий масив «Глеваха-4», садівничий масив «Феофанія» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко