Справа №461/6377/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю: секретаря судового засідання Рум`янцевої Ю.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6; ), Львівської обласної прокуратури (79005, м.Львів, вул.Шевченка, 17/19; код ЄДРПОУ: 02910031) про відшкодування шкоди, спричиненої посадовими особами органів державної влади в Україні,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, в якій просить: стягнути з Держави Україна, через Державну Казначейську Службу України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 600 000 гривень 00 копійок ( шістсот тисяч гривень).

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 18 листопада 2020 р. Галицьким районним судом м.Львова винесено судове рішення у вигляді ухвали №461/9539/20, яким зобов`язано уповноважених осіб на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) посадових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути з дотриманням положень передбачених ст.214 КПК України заяву про злочин ОСОБА_1 від 28.10.2020 року, яка 06.11.2020 року скерована до Львівської обласної прокуратури з Офісу Генерального прокурора, та повідомити заявника про прийняте рішення у встановлені законом строки та спосіб. Зазначає, що ухвала слідчого судді від 18 листопада 2020 р. не виконана, обставини її не виконання йому не відомі. За захистом своїх порушених прав, позивач звернувся до слідчого судді, який виніс ухвалу, якою зобов`язав орган державної влади вчинити дію передбачену КПК України, з клопотанням, щодо судового контролю відповідно статті 129-1 Конституції України. Слідчим суддею вчинено судовий контроль, щодо виконання судового рішення і направлено в прокуратуру лист, щодо вчинення дії на виконання судового рішення. Однак, позивач так і не отримав відповіді у вигляді витягу з ЄРДР, щоб підтверджувало виконання судового рішення. Тому, 15 січня 2021 року, позивач повторно звернувся до слідчого судді з клопотанням, щодо здійснення судового контролю по виконанню судового рішення, зазначивши, що порушено його права та інтереси. Слідчий суддя повторно здійснив судовий контроль, направивши листом від 22.01.2021 р. нагадування, скерував копію супровідного листа від 20.11.2020 р., щодо не виконання судового рішення.

Позивач зазначає, що такі системні і послідовні протиправні дії відповідача призвели до погіршення його стану здоров`я, не визначеності від недовіри до органів державної влади в Україні, розчарування та стресу, репутації, відриву від звичайних занять, можливого інфікування, оббиваючи пороги відповідача за адресою реєстрації, дзвінки на контактний телефон не отримуючи відповіді на поставлені питання. Такі дій відповідача, спричинили позивачу моральну шкоду у розмірі 600000.00 грн.

З врахуванням викладених обставин, позивач просить суд позов задоволити.

Ухвалою суду від 06 серпня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін у підготовче судове засідання. /а.с.14/.

01 жовтня 2021 року від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки, позивачем не надано належним доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. При цьому, в своїй позовній заяві, позивач не просить визнати протиправними дії/бездіяльність відповідача 2, а лише стягнути 600000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди. /а.с.22-27/.

04 жовтня 2021 року від відповідача Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, просить суд відмовити у задоволенні позову, покликаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача, йому було завдано ушкодження здоров`я, майнової чи немайнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

До позовної заяви позивачем не було додано належних доказів завданої моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних страждань. Позивач не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано та не обґрунтовано розрахунку шкоди.

Відтак, на думку представника відповідача, позивачем не обґрунтовано та не підтверджено доказами якими незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора заподіяно моральну шкоду, не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння останньому моральної шкоди, її розміру, а також не обґрунтовано та не підтверджено наявність причинного зв`язку. Таким чином, вказаний позов ОСОБА_1 є необгрунтованим та безпідставним, тому до задоволення не підлягає. /а.с.28-38/.

04 жовтня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. /а.с.61-62/.

12 жовтня 2021 року від позивача надійшла судова доповідь. /а.с.38-43/

12 жовтня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Згідно якої, позивач позовні вимоги підтримує повністю, оскільки відповідачем не надано доказів, що судове рішення виконано. /а.с.46/

12 жовтня 2021 року від відповідача Львівської обласної прокуратури надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву. /а.с.48-49/.

Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. /а.с.65/.

У судовому засіданні позивач позові вимоги підтримав повністю, з підстав викладених по позові. Просив суд позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури Слиш Г.С. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідач Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Львівської обласної прокуратури Слиш Г.С., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Суд встановив, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Стрельбицького В.В. від 18 листопада 2020 року зобов`язано уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) посадових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути з дотриманням положень передбачених ст.214 КПК України заяву про злочин ОСОБА_1 від 28.10.2020 року, яка 06.11.2020 року скерована до Львівської обласної прокуратури з Офісу Генерального прокурора, та повідомити заявника про прийняте рішення у встановлені законом строки та спосіб. /а.с.9-11/.

Зазначена ухвала скерована на адресу Львівської обласної прокуратури, що стверджується супровідним листом від 20.11.2020 р. /а.с.12/.

У зв`язку із невиконанням вищевказаної ухвали, 15 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотання щодо здійснення судового контролю по виконання судового рішення. /а.с.14/.

22 січня 2021 року на клопотання ОСОБА_1 від 15.01.21 року щодо здійснення судового контролю по виконанню судового рішення, надано відповідь про те, що згідно супровідного листа, наявного в матеріалах справи, копію ухвали від 18.11.2020 року було скеровано до Львівської обласної прокуратури 20.11.2020 року для виконання. /а.с.13/.

Як встановлено у судовому засіданні, Львівською обласною прокуратурою у відповідності до вимог ч.4 ст.216 КПК України, скеровано за належністю, для організації розгляду в межах компетенції звернення ОСОБА_1 щодо можливих протиправних дій працівників територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Львівської обласної прокуратури та з інших питань, що стверджується супровідним листом від 16 листопада 2020 року. /а.с.50/

14.01.2021 до управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури надійшла ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2020 у справі № 461/9539/20.

Зазначеною ухвалою суду, уповноважену посадову особу Львівської обласної прокуратури зобов`язано з дотримання вимог ст. 214 КПК України розглянути скаргу ОСОБА_1 від 28.10.2020, яка 06.11.2020 скерована до Львівської обласної прокуратури з Офісу Генерального прокурора, та повідомити заявника про прийняте рішення.

Управлінням процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури, на виконання ухвали слідчого судді від 18.11.2020 у справі № 461/9539/20, заявнику надано відповідь про те, що підстави для внесення відомостей до ЄРДР за його зверненням від 28.10.2020, відсутні.

Однак, суд вважає, що вказана відповідь не свідчить про належне виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Стрельбицького В.В. від 18 листопада 2020 року, з огляду на наступне.

Частиною 9 ст.10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Статтею 25 КПК України передбачено, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

З аналізу зазначених норм випливає, що законом передбачено обов`язок слідчого, прокурора, іншої службової особи, уповноваженої на прийняття заяв і повідомлень про кримінальне правопорушення, прийняти і зареєструвати їх, у разі якщо ці заяви чи повідомлення відповідають тим критеріям, які встановлені для них КПК України.

Проте, як встановлено у судовому засіданні, вищенаведених дій уповноваженими посадовими особами Львівської обласної прокуратури вчинено не було. Тому, суд погоджується із доводами позивача, що такі дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури спричинили йому моральну шкоду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він звернувся до органу державної влади з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, які були порушені збоку посадових осіб органу державної влади. Однак, внаслідок невчасного невиконання судових рішень особами, які здійснюють свої офіційні повноваження, його право знову було порушено, тому він має право на відшкодування моральної шкоди від держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення.

Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (ч.1 ст. 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому, затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв`язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Крім того, відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Відповідно до положень ст.36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Стрельбицького В.В. від 18 листопада 2020 року зобов`язано уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) посадових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути з дотриманням положень передбачених ст.214 КПК України заяву про злочин ОСОБА_1 від 28.10.2020 року, яка 06.11.2020 року скерована до Львівської обласної прокуратури з Офісу Генерального прокурора, та повідомити заявника про прийняте рішення у встановлені законом строки та спосіб. Однак, вказана ухвала у встановлені законом строки виконана не була.

Зі змісту доповнень до позовної заяви вбачається, що 14 січня 2021 до управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури надійшла ухвала слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 18.11.2020 у справі №461/9539/20. Зазначеною ухвалою суду, уповноважену особу Львівської обласної прокуратури зобов`язано з дотриманням вимог ст.214 КПК України розглянути скаргу ОСОБА_1 від 28.10.2020, яка 06.11.2020 скерована до Львівської обласної прокуратури з Офісу Генерального прокурора, та повідомити заявника про прийняте рішення.

Управлінням процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури, на виконання ухвали слідчого судді від 18.11.2020 у справі № 461/9539/20, надано відповідь про те, що підстави для внесення відомостей до ЄРДР за зверненням ОСОБА_1 від 28.10.2020, відсутні.

Пересилання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Стрельбицького В.В. від 18 листопада 2020 року з Львівської обласної прокуратури до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Львові свідчить про тривале невиконання ухвали суду, чим порушено права заявника. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_1 отримав вказану відповідь.

Таким чином, наявними в матеріалах справи документами, констатовано бездіяльність органу досудового розслідування щодо несвоєчасного та неналежного виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 18 листопада 2020 року.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Встановлено, що в результаті несвоєчасного невиконання ухвали суду, позивач, як заявник, зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що він тривалий час не мав можливості працювати, оскільки йому довелося захищати свої порушені права у суді, оскаржувати дії щодо невиконання ухвали суду. В результаті такої бездіяльності органу досудового слідства були порушені нормальні життєві зв`язки позивача.

У абз. 1 п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції (254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

У п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що бездіяльність державних органів призвела до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, у зв`язку із бездіяльністю органу досудового розслідування, у зв`язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково та стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 18, 13, 76, 77, 258, 259, 263, 265, 268, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 2, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст.214, 303, 307, 369 КПК України, ст.ст. 25, 43, 48 БК України, ст.ст. 19, 56, 124-1, 129 Конституції України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько