печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу 757/19434/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 17.07.2017 її було звільнено з займаної посади у АТ «Українська залізниця», однак, як зазначає позивач, звільнення відбулося незаконно та з порушенням законодавства, у зв`язку з чим остання звернулась до суду, з метою захисту своїх прав.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 :

- заохочування до 8-го березня 2017 року (розрахунковий листок за березень 2017 року) - 300,00 грн.;

- заробітну плату за час вимушеного простою - 9793,07 грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 4241,83 грн.;

- вихідну допомогу при звільненні в сумі - 4464,00 грн.

14.04.2021 ухвалою суду дану позовну заяву було залишено без руху.

22.07.2021 позивачем було виправлено недоліки.

23.07.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

29.10.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та, окрім цього, вказав, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» не може виконувати належним чином обов`язків, оскільки дана територія не підконтрольна Україні та окрім цього вказав, що з врахуванням даної ситуації відсутній доступ до первинних документів.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача зазначив, що відповідач діяв в межах законодавства та не порушував жодних інтересів позивача, а докази позивача є неналежними.

В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в прохальній частині позову зазначено про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, тому на думку суду відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Окрім цього, у відзиві представником відповідача було зазначено, про розгляд справи за відсутності представника Акціонерного товариства «Українська залізниця», за наявних матеріалів справи та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, суд встановив, що 17 липня 2017 року позивач звільнена з займаної посади оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів Виробничого підрозділу «Станція Микитівка», у зв`язку зі скороченням штату на підставі наказу №4737/ДН-ос від 10.07.2017р. Пр цьому, позивач вказує, що на день звернення до суду не отримала жодних виплат по заробітній платі.

Перебування у трудових відносинах з відповідачем підтверджує копією трудової книжки серії НОМЕР_1 заведеної на ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що у зв`язку з відсутністю погашення заборгованості, вважає дії відповідача щодо відмови у виплаті заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу при скороченні штату, протиправними та такими, що порушують її права.

Таким чином, відповідач повинен був здійснити оплату за час вимушеного простою позивачу з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою, тобто з 20 березня по 17 липня 2017 року.

Розрахунок заробітної плати за час вимушеного простою за березень - липень 2017 р. відповідно до табелів обліку робочого часу: березень - 2026,31 грн.; квітень - 2479,75 грн.; травень - 2479,75 грн.; червень - 1980,68 грн.; липень- 826,58 грн., що разом становить - 9793,07 грн.

Щодо стягнення грошової компенсації за не використані дні відпустки, позивач посилається на ч. 1 ст. 83 КЗпП України, де передбачено, що обов`язок роботодавця, у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використанні ним дні щорічної відпустки.

Так, в наказі про звільнення від 10.07.2017 року № 4737/ДН-ос, значиться, що його видано Виробничим підрозділом «Станція Микитівна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», та вказано, що позивач має право на компенсацію за 29 днів відпустки.

Згідно довідки-розрахунку оплати відпустки середньоденний заробіток для розрахунку відпустки складає: 146,27 грн. Тобто, сума компенсації за невикористану відпустку складає: 4241,83 грн. (146,27 грн. * 29 днів = 4241,83 грн.)

Щодо стягнення вихідної допомоги при припиненні трудового договору, позивач послається на норми статті 44 КЗпП України, де зазначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально-побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13,18 КЗпП України.

Таким чином, позивач ввважає, що має право на отримання вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку, а тому згідно довідки-розрахунку оплати вихідної допомоги складає : 4464,00 грн.

Відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Крім того, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру.

Так, відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до приписів статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, тому майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Окрім цього, суд звертає увагу, що заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача.

Тому, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Таким чином, відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно табелів обліку використання робочого часу, особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем.

Щодо виплати компенсації, суд зазначає, що Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Таким чином, оскільки у відповідності до наказу про звільнення від 17.07.2017, значиться, що у позивача наявна компенсація за 29 днів відпустки, то на думку суду така вимога підлягає задоволенню, оскільки не спростована відповідачем.

Також, щодо випалати вихідної допомоги при звільненні, варто зазначити, що відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбаченастаттею 117 КЗпП Українивідповідальність.

Таким чинном, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально-побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13,18 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача виплату вихідної допомоги у розмірі 4 464,00 грн.

Разом з цим, щодо стягнення заохочення, суд прийшов до висновку що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки є необгрунтуваною та недоведеною.

Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також, суд критично оцінює посилання представника відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується вивченими доказами у справі. Зокрема, наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача наказу про його звільнення з роботи. Наявність роздрукованих розрахунків заробітної плати, виданих позивачу, який використовував їх як доказ існуючої заборгованості із заробітної плати, свідчить та розцінюється судом як обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку.

Наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Тому наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу.

Інші доводи відповідача не спростовують твердження позивача щодо правильності розрахунку заборгованості із заробітної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК Україниінші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, вбчається, що позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави суму судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись: ст.ст.115-117,237-1КзпП України ст.ст.263-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного простою у розмірі 9793 (девять тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 07 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4241 (чотири тисячі двісті сорок одна) грн.. 83 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4464 (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог -відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 . Адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , тел. НОМЕР_3 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5,.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 03.12.2021.

Суддя Т.Г. Ільєва