Справа № 199/83/21
РІШЕННЯ

Іменем України

02.03.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Завродській Т.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що між сторонами 18 квітня 2020 року було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача позику в розмірі 4000 доларів США, зобов`язавшись повернути її до 18 травня 2020 року, на підтвердження чого надав позивачу розписку, в якій також зазначив, що у випадку прострочення повернення позики він додатково до суми боргу сплатить 10% від суми позики. Станом на день подання позову відповідач позику не повернув, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь суму позики в розмірі 4000 доларів США, 3% річних в розмірі 2212,86 гривень, інфляційні втрати в розмірі 1158,72 гривень, а також проценти за користування позикою в розмірі 400 доларів США, поклавши на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав, зазначивши, що 10% від суми позики є пенею, а також надав суду документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 4560 гривень.

Відповідач в судове засідання вдруге не з`явився, надав суду відзив, в якому вказав на визнання ним позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що вклав отримані в позику кошти в підприємницьку діяльність, однак через епідемію коронавірусу опинився у скрутному фінансовому становищі, однак докладе значні зусилля для повернення боргу позивачу.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засіданні та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за відсутності відповідача.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 18 квітня 2020 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір безпроцентної позики, за яким останній отримав у позику суму в розмірі 4000 доларів США, зобов`язавшись її повернути до 18 травня 2020 року, підтвердивши факт отримання грошей та своє зобов`язання відповідною розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи, а оригінал було оглянуто судом під час дослідження доказів по справі. Крім того, відповідно до змісту означеної розписки відповідач також зобов`язався перед позивачем у випадку прострочення повернення суми позики додатково до суми основного боргу сплатити 10% від суми позики. (а.с.5-6)

Як встановлено судом та не спростовується матеріалами справи, зокрема заявами сторін по суті справи, в обумовлений вказаною вище розпискою строк та у подальшому сума позики повернута відповідачем не була, про що свідчить наявність оригіналу розписки у представника позивача та відсутність на такому оригіналі засвідчення факту повернення позики, в зв`язку із чим заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає 4000 доларів США - сума основного боргу, а також 400 доларів США - обумовлені розпискою 10% від суми позики за прострочення повернення позики.

Крім того, позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати за період з червня по грудень 2020 року в розмірі 1158,72 гривень, а також 2212,86 гривень - 3% річних за 237 днів користування простроченою позикою. (а.с.3-4)

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частино 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст.549 ЦК України).

Положеннями ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

За змістом ст.ст.546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 15 липня 2020 року по справі №185/1265/17, від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договору позики від 18 квітня 2020 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 4000 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат від основної суми боргу, суд керувався тим, що за змістом ст.ст.509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання позивальника повернути позикодавцю отриману у позику суму грошових коштів, а тому до зобов`язання із повернення простроченої позики можуть застосовуватись положенням ст.625 ч.2 ЦПК України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта. Такі правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц.

Приймаючи до уваги наведену вище правову позицію суду з урахуванням на те, що договір позики, а отже і виникле на його підставі у відповідача перед позивачем грошове зобов`язання, укладений в іноземній валюті - доларах США, позика не повернута у передбачений в договорі строк, суд приходить до висновку, що здійснене позивачем нарахування інфляційних втрат є неправомірним, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, за тих же обставин у позивача виникло право нараховувати на суму основного боргу на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних за наведений у позові період, однак суд не може погодитись із валютою такого нарахування - гривнею, оскільки з огляду на формулювання норми ст.625 ч.2 ЦК України при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума позики, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Тому вірним розрахунком 3% річних є наступний: 4000 доларів США (основний борг) х 237 (кількість днів прострочення) х 3% / 365 = 77,9 доларів США. Саме такий розмір грошових коштів та у такій валюті має стягуватись з відповідача на користь позивача як 3% річних від простроченої суми. Зазначений висновок суду щодо валюти обчислення 3% річних на підставі ст.625 ч.2 ЦК України узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача передбачених договором позики 10% від суми позики, які позивач в тексті позову називає процентами за користування позикою, а представник позивача в судовому засіданні пенею, суд приходить до наступного.

Як вбачається зі змісту розписки про отримання позики, обов`язок відповідача сплатити означені вище 10% від суми позики виникає саме з моменту прострочення ним повернення суми отриманої позики, тобто вже після закінчення строку кредитування за договором позики, а отже не може оцінюватись як проценти за користування позикою, які з огляду на положення ст.1048 ЦК України мають сплачуватись протягом строку, на який надається позика, або саме як плата за надання позики, а не як міра відповідальності за не повернення позики в обумовлений сторонами строк. Відповідно до установленої практики Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеної у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Відтак, викладене свідчить, що обумовлений договором позики обов`язок відповідача сплатити 10% від суми позики у випадку прострочення повернення позики не може оцінюватись як обов`язок сплати процентів за користування позикою. Натомість, за змістом ст.ст.546, 548, 549, 610, 611, 1050 ЦК України в контексті формулювання загаданого обов`язку у розписці суд оцінює його як передбачену договором неустойку у вигляді штрафу, а тому вимоги про стягнення 400 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак за іншим мотивуванням, ніж наведено позивачем, з огляду на загальний принцип jura novit curia.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і можливість їх часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, оформленим розпискою від 18 квітня 2020 року, в загальному розмірі 4477,9 доларів США, з яких: 4000 доларів США - основний борг за договором позики, 400 доларів США - неустойка (штраф) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 77,9 доларів США - 3% річних від суми основного боргу.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 1261 гривні. Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд, виходячи з результатів розгляду справи і тих ж неведених вище норм цивільного процесуального закону, вважає за необхідне так само стягнути частково заявлені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу - в загальному розмірі 3040 гривень. Таке рішення суду ґрунтується на тому, що однією зі складових таких витрат стороною позивача зазначено платіж за участь у судових засіданнях 760 гривень за годину, а всього заявлено участь у засіданнях загальною тривалістю 3 години - 2280 гривень. Натомість, як вбачається з матеріалів цивільної справи, загальна тривалість судових засідань по справі не перевищила 1 години, а отже витрати за додаткові 2 години заявлені неправомірно та задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 525, 526, 530, 545, 546, 548, 549, 610-612, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 240, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 30 травня 2001 року) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 18 квітня 2020 року, в загальному розмірі 4477,9 доларів США, з яких: 4000 доларів США - основний борг за договором позики, 400 доларів США - неустойка (штраф) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 77,9 доларів США - 3% річних від суми основного боргу.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 30 травня 2001 року) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 1261 гривню, а також у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 3040 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 03 березня 2021 року.

Суддя А.М. Авраменко