ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 953/18143/20

провадження № 22-ц/818/4169/21

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання -Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра», Державне підприємство «Прозорро. Продажі»

інші учасники справи:

треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Професіонал», Приватний нотаріус ХМНО Харченко Інна Анатоліївна, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 14 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Бугери О.В. (повний текст рішення складений 19 квітня 2021 року),

УСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконними дії щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна 2-х кімнату квартиру, загальною площею 46,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (надалі Квартира) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (надалі ТОВ, ТОВ «Фінрайт»); визнати недійсним Протокол електронних торгів UA-EA-2019-07-000062b від 14.08.2019 з реалізації Квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 12.09.2019, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінрайт»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33978118 від 30.10.2019 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (надалі ХМНО) Харченко Інни Анатоліївни, про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ТОВ «Фінрайт»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35843318 від 06.03.2020 року приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Н.О. про державну реєстрацію прав власності на Квартиру за ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову послався на те, що 03.10.2007 між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у позику 23402,50 доларів США на придбання Квартири Строк виконання зобов`язання перед банком - 12 жовтня 2032 року. У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до одного із відділень ПАТ «КБ «Надра» з проханням прийняли черговий платіж по кредитному договору, але йому повідомили про початок ліквідаційної процедури банківської установи та роз`яснили, що на час звернення платежі не приймаються. Пообіцяли письмово повідомити про реквізити та порядок погашення платежів. Станом на 09.08.2019 позивач не отримував від банківської установи жодного повідомлення, що перешкоджало йому виконувати свої зобов`язання за кредитним договором. В подальшому, ОСОБА_1 письмово звернувся до ліквідатора із запитом про надання інформації щодо боргу по кредитному договору та наданням розрахунку, реквізитів для сплати заборгованості. Також просив повідомити, які дії проводяться по стягненню заборгованості. Листом від 04.09.2019 його було повідомлено про загальну суму заборгованості, реквізити для сплати заборгованості, але жодної інформації про дії, які проводяться із стягнення заборгованості повідомлено не було. З державного реєстру речових прав позивач дізнався, що 30.10.2019 приватним нотаріусом було прийняте рішення про реєстрацію права власності та реєстрацію прав обтяження за ТОВ «Фінрайт».

Не зважаючи на це, ліквідатор пропонував ОСОБА_1 проводити оплату на реквізити банку, хоча вже були проведені електронні торги в серпні 2019 року та в подальшому укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором. Також позивачу стало відомо, що в серпні 2019 року через електронний майданчик електронної торгової системи dgf.prozorro.sale було здійснено продаж право вимоги за укладеним між ним та ПАТ «Комерційний банк «Надра» кредитним договором. При проведенні електронних торгів був порушений Регламент роботи електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій, цінової пропозиції для продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку або ліквідуються, що діяв з 13.05.2019 по 05.09.2019, та є недійсним, оскільки порушено порядок та строки підписання протоколу електронного аукціону.

У зв`язку з реєстрацією 30.10.2019 приватним нотаріусом прав та обтяжень на Квартиру за ТОВ «Фінрайт», на день звернення до суду власником Квартири є ОСОБА_2 .

З урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель ТОВ «Фінрайт» ухилився від виконання свого обов`язку, визначеного відповідним законом та Порядком №1127, що регламентують порядок задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності. Тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки проведена всупереч нормам чинного законодавства. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Але, 07.06.2014 набув чинності Закон України №1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що не дає змоги здійснювати примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сума зобов`язань, що зазначена в листі №02-10067 від 04.09.2019, не відповідає дійсності, оскільки перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу в межах строку кредитування починається з моменту невиконання або неналежного виконання позичальником свого обов`язку щодо сплати чергового платежу, тобто вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо щодо погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 14 квітня 2021 року у задоволенні позовної заяви представник ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Дії державного реєстратора при проведенні державної реєстрації права власності на Квартиру проведені з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що свідчить належне повідомлення відповідача про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання з вимогою про усунення порушення та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки . Зазначене повідомлення було вручене 27.09.2019 особисто ОСОБА_1 . ОСОБА_2 є власником Квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2020 року, з 10.03.2020 зареєстрована та проживає у Квартирі з родиною. Згідно з поясненнями чинного на час розгляду справи власника на момент придбання Квартира була порожня, ніяких сторонніх осіб в ній не проживало та речей не перебувало. В момент укладання договору будь-яких заборон не містилось. Оскільки право власності шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а на підставі іпотечного застереження, суд уважав, що вимоги Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не розповсюджуються. В ході розгляду справи не встановлено порушення Регламенту при проведенні аукціону, при укладанні договору про відступлення права вимоги, а також позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення процедури реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Фінрайт» та подальшої реєстрації права власності за ОСОБА_4 .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, у якій зазначив, що рішення є незаконним, винесене з порушення норм процесуального та матеріального права, порушені основні засади судочинства, а також судом не повно з`ясовано обставини справи. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам права. Був порушений порядок повідомлення боржника про заміну кредитора, а також порушений регламент роботи електронної торгової системи для проведення аукціону, а саме було порушено порядок та строки підписання протоколу електронного аукціону. В апеляційні скарзі зазначається про порушення порядку проведення реєстрації та направлення повідомлення про порушення зобов`язання, а саме зазначено те, що позивач особисто ніякого листа від ТОВ Фінансова компанія «Фінрайт» не отримував і підпис на повідомленні про вручення не його.

Апелянт також повідомляє, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Фінрайт» була проведена всупереч нормам чинного законодавства. Це підтверджується й позицією Великої Палати Верховного Суду, яка у своїх постановах №638/20000/16-ц від 24.04.2019, №521/183/16-ц від 24.04.2019 зазначила, що якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання боржником повідомлень про усунення порушень та сплив строку на таке усунення, реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором. Відчуження Квартири проводилось без згоди її власника ОСОБА_1 , реєстрація права власності на квартиру вчинена в порушення мораторію на стягнення майна. Протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняються судові і позасудові способи звернення стягнення, що підтверджується висновками викладеними у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2019 року за № 802/1340/18-а. В апеляційній скарзі заявлено клопотання про дослідження всіх письмових доказів, що стосуються порядку направлення та вручення поштового відправлення про направлення вимоги, та просив надати оцінку обґрунтованості та доведеності обставин на які посилаються сторони.

ТОВ «Фінрайт» у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечило. Послалося на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що належна ОСОБА_1 не відчужувалась, ТОВ набуло право власності на неї шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем в позасудовому порядку. Вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на виниклі у ТОВ з ОСОБА_1 правовідносини не розповсюджуються. Регламент при проведенні електронного аукціону порушений не був, як і процедура реєстрації ТОВ за собою права власності на Квартиру.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосереднє виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку, у відзиві також заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межаї вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, 07.05.2020 ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, після уточнення вимог якого просив визнати дії щодо переходу права власності на квартиру АДРЕСА_2 (надалі Квартира) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (надалі ТОВ) незаконними; визнати недійсним Протокол електронних торгів UA-EA-2019-07-000062b від 14.08.2019 з реалізації Квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 12.09.2019, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (надалі ПАТ «КБ «Надра») та ТОВ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33978118 від 30.10.2019 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (надалі ХМНО) Харченко Інни Анатоліївни, про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ТОВ «Фінрайт»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35843318 від 06.03.2020 приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Н.О., про державну реєстрацію прав власності на Квартиру за ОСОБА_2 (т.1 а.с. 2-13, 105-116).

В обґрунтування послався на те, що власником Квартири з 13.10.2007 був ОСОБА_1 . Квартира була придбана ним за кредитні кошти, отримані у ПАТ КБ «Надра», за кредитним договором № 6/4/2007/804-К/664 від 13.10.2007. Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечене договором іпотеки № 6/4/2007/980-І/666 від 30.10.2007, предметом якого виступила Квартира. 14.08.2019 Квартира була реалізована на електронних торгах, переможцем яких стало ТОВ «Фінрайт». Електронні торги були проведені з порушенням вимог законодавства, тому недійсними слід визнати як протокол електронних торгів UA-EA-2019-07-000062b від 14.08.2019, так і договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 12.09.2019, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінрайт». У зв`язку з безпідставністю набуття ТОВ «Фінрайт» права власності на Квартиру, скасуванню підлягає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33978118 від 30.10.2019 ПН ХМНО Харченко І.А. про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ТОВ «Фінрайт». 06.03.2020 власником Квартири за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу стала ОСОБА_2 , тому скасувати також слід рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35843318 від 06.03.2020 ПН ХМНО Лавінда Н.О., про державну реєстрацію прав власності на Квартиру за ОСОБА_2 .

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для ґарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У цій справі позивач, посилаючись на те, що він є власником Квартири, якого протиправно позбавили права власності на неї, заявив вимоги про визнання правочинів, стороною якого він не був, недійсними, визнання незаконним переходу права власності на Квартиру, скасування рішень державних реєстраторів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Таким чином, ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на Квартиру. Представник ОСОБА_1 вимоги про витребування Квартири не заявив, а заявлені в позовній заяві вимоги не відповідають змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обраний позивачем спосіб захисту прав не є ефективним і не призведе до поновлення його прав.

Такий висновок відповідає також позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, але помилився з підставами для такої відмови.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) відповідача (відповідачів), а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 2, 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса при реалізації ним функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на приписах цивільного законодавства, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічний висновок щодо суб`єктного складу учасників справи зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18, Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (пункти 57, 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 вказано, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Отже, з урахуванням викладених норм та послідовної практики суду касаційної інстанції, виходячи з того, що спір у позивача є саме із відповідачем ОСОБА_2 з приводу порушення нею права власності позивача на Квартиру внаслідок дій ТОВ «Фінрайт» щодо реєстрації за товариством, а потім і за ОСОБА_2 такого права, що підтверджується матеріалами справи, апеляційний суд уважає, що ОСОБА_2 мала бути залучена до участі у справі у якості співвідповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, пункти 37, 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц).

Харківський апеляційний суд уважає, що з-поміж іншого, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 з підстав його недоведеності.

Отже, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 належить задовольнити частково, рішення суду від 14.04.2021 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Зазначене вище не позбавляє ОСОБА_1 права повторно звернутися до суду правильно визначивши суб`єктний склад осіб та обравши ефективний спосіб захисту.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 383,389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 14 квітня 2021 року змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук