Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Куриленко О.М., повний текст судового рішення складений 21 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій, -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» товариство з обмеженою відповідальністю (далі «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 66 032 грн. 99 коп. на користь «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток», а також судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 13 жовтня 2020 року між «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір № 171/2 про намір укласти угоду, відповідно до умов якого Власник та Набувач зобов`язані у майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно якого Власник передає Набувачу у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності, а Набувач в свою чергу сплачує Власнику ціну Об`єкта на умовах, передбачених Договором.

13 жовтня 2020 року Набувач передав, а Власник прийняла суму забезпечувального платежу у розмірі та в порядку встановленому п.4.4. Договору, згідно якого, Набувач гарантує придбання Об`єкта у власність і для забезпечення виконання зобов`язань за Договором у відповідності до ч.2 ст. 546 ЦК України передав, а Власник прийняв «забезпечувальний платіж» - грошову суму в гривнях, яка еквівалентна 2500, 00 доларам США по офіційному курсу на день укладання цього Договору.

26.11.2020 року між сторонами було підписано додаткову угоду до договору про намір укласти угоду від 26.11.2020 року, якою зафіксовано, що Власник прийняв додатковий забезпечувальний платіж, еквівалентний 1500 доларів США, а також продовжили строк укладання договору купівлі-продажу до 25.12.2020 року.

Однак, в установлені та погоджені сторонами строки нотаріальне посвідчення договору відчуження Об`єкта не відбулося у зв`язку з тим, що відповідач 21.12.2020 року надала повідомлення про односторонню відмову від продажу, у зв`язку з «нововиявленими обставинами». Того ж дня, у відповідності до п. 4.5. Договору повернула Набувачу частину забезпечувального платежу у розмірі суми, еквівалентної 1000 доларів США. Залишок у розмірі 3000 доларів США зобов`язалась повернути не пізніше 24.12.2020 року.

24.12.2020 року відповідач не з`явилась для повернення грошових коштів та 30.12.2020 року повернула ще 700 доларів США.

Позивач вважає, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за Договором № 171/2 про намір укласти угоду, а саме вимоги п. 2.4 Договору, у зв`язку з чим «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ направило відповідачу досудову вимогу та запропонувало в добровільному порядку сплатити штрафні санкції, але відповідач штрафні санкції не сплатила, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року позов ТОВ «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Агентства нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток» штрафні санкції у розмірі 64 754 грн. 29 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог у зв`язку із нікчемністю укладеного договору, не вірно аналізуючи норми чинного законодавства дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 13 жовтня 2020 року між «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір № 171/2 про намір укласти угоду.

Відповідно до п.1.1 Договору Власник та Набувач зобов`язані у майбутньому (в строк вказаний в п.2.5 Договору) укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно якого Власник передає Набувачу у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності, а Набувач в свою чергу сплачує Власнику ціну Об`єкта на умовах, передбачених Договором.

У відповідності до п. 1.2. Агентство зобов`язане надати Власнику та Набувачу організаційно-інформаційний супровід, необхідний для забезпечення укладення між ними у майбутньому договору відчуження Об`єкта.

Строк укладання та нотаріального посвідчення договору відчуження Об`єкта, відповідно до п.2.5 Договору було погоджено не пізніше 15 грудня 2020 року.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна майна, узгоджена Сторонами, складає грошову суму в гривнах, яка еквівалентна 48 500,00 (сорок вісім тисяч п`ятсот) доларів США згідно з офіційним курсом.

Відповідно до п. 4.4. Договору, Набувач гарантує придбання Об`єкта у власність і для забезпечення виконання зобов`язань за Договором у відповідності до ч.2 ст. 546 ЦК України передав, а Власник прийняв «забезпечувальний платіж» - грошову суму в гривнях, яка еквівалентна 2500, 00 (дві тисячі п`ятсот) доларам США по офіційному курсу на день укладання цього Договору.

26.11.2020 року між Сторонами підписано додаткову угоду до договору про намір укласти угоду від 26.11.2020 року, якою зафіксовано, що Власник прийняв додатковий забезпечувальний платіж, еквівалентний 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, а також продовжили строк укладання договору купівлі-продажу до 25.12.2020 року.

Також судом встановлено, що 21.12.2020 року відповідач надала повідомлення про односторонню відмову від продажу, у зв`язку з «нововиявленими обставинами». Того ж дня, повернула Набувачу частину забезпечувального платежу у розмірі суми, еквівалентної 1000 (одній тисячі) доларів США залишок у розмірі 3000 (три тисячі) доларів США зобов`язалась повернути не пізніше 24.12.2020 року.

30.12.2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 частину грошових коштів по договору № 171/2 у розмірі 700 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою в матеріалах справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за договором № 171/2 про намір укласти угоду, а саме вимоги п.2.4 Договору.

У відповідності до п. 2.4. Договору, «Власник гарантує, що на Об`єкт на момент укладання договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не знаходиться, судовий спір щодо нього, а також права третіх (в тому числі, за договором оренди (найму), як в межах, так і за межами України, відсутні, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесений».

Відповідно до п. 4.5. Договору, у разі невиконання (неналежного виконання) Власником своїх зобов`язань, в тому числі та в випадку, якщо неможливість такого виконання викликана тим, що на момент заключення та нотаріального посвідчення договору відчуження Об`єкта, Власник не може розпоряджатись Об`єктом, або відмова Власника від виконання зобов`язань, він у триденний строк с моменту пред`явлення відповідної вимоги зобов`язаний повернути Набувачу отриману від нього за Договором суму «забезпечувального платежу» та сплатити Набувачу штраф у розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу», а Агентству - сплатити штраф, у розмірі 5 % від вартості Об`єкта, яка зазначена в п.2.1.

01.03.2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено відповідачу досудову вимогу та запропонувало в добровільному порядку сплатити штрафні санкції.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 накладені заборона та арешт, крім того зареєстрована іпотека.

Задовольняючи частково позов «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ простягнення штрафних санкцій, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вірно не погодився з твердженням відповідача про те, що Договір № 171/2 про намір укласти угоду за своєю природою та змістом є попереднім договором виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Згідно ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Договір, укладений між позивачем і відповідачем, не містить жодного пункту (та/або вказівки чи посилання), у якому б зазначалось про бажання сторін надати йому сили попереднього договору.

Договір про наміри лише підтверджує волю сторін до вчинення у майбутньому правочину, у зв`язку з чим сторони взяли на себе зобов`язання вчинити певні дії для можливого укладення договору в подальшому.

Так, у п.5.3 договору сторонами було визначено, що цей договір не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.

Також у вказаному договорі сторонами було визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) Власником своїх зобов`язань, в тому числі та в випадку, якщо неможливість такого виконання викликана тим, що на момент заключення та нотаріального посвідчення договору відчуження Об`єкта, Власник не може розпоряджатись Об`єктом, або відмова Власника від виконання зобов`язань, він у триденний строк с моменту пред`явлення відповідної вимоги зобов`язаний повернути Набувачу отриману від нього за Договором суму «забезпечувального платежу» та сплатити Набувачу штраф у розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 4 статті 626 ЦК України встановлено, що до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У зв`язку з чим, судом вірно встановлено, що предметом спірного договору є угода (сторін) про передачу та отримання авансу з метою організації укладання договору відчуження належної на праві власності продавцю (відповідачу) нерухомості, а також обов`язки сторін та відповідальність за неукладання договору.

Суд на законних підставах не взяв до уваги доводи відповідача про те, що до даних правовідносин необхідно застосовувати ст.ст.215,216,220 ЦК України, оскільки договір не містить дефекту форми і не потребує нотаріального посвідчення. Крім того, згідно ч.1 ст.635 і ст. 657 спірний договір не є попереднім і згідно ч.4.ст.635 ЦК України, спірний договір є договором про наміри, в якому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору.

Крім того, у спірному договорі міститься волевиявлення сторін та їх узгодження з стосовно того, що сторонами особисто визначено, що цей договір не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України, а також визначені умови повернення переданого авансу за цим договором.

Отже, наслідком невиконання зобов`язань стороною (в даному випадку - продавцем) є порушення умов договору, а саме п.2.4. Договору.

Також суд, виходячи з обставин справи обґрунтовано не взяв до уваги твердження відповідача про те, що основний договір не був укладений не з вини ОСОБА_1 , яка мала намір придбати для себе квартиру меншої площі, а про існування арешту, іпотеки та її боргу перед ТОВ «Кей-Коллект» сторонам було достеменно відомо ще на час укладання договору 13 жовтня 2020 року, за безпідставністю та недоведеністю.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимогта стягнення з відповідача штрафні санкції у розмірі 64 754,29 грн. 29 коп., що за курсом НБУ на дату постановлення судового рішення складало 100 дол. США = 2670,28 грн., оскільки матеріали справи містять власноручне повідомлення відповідача про відмову від продажу належної їй квартири (а.с.8) та відомості про іпотеку і чинність арешту на вказану квартиру (а.с.12-13).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог у зв`язку із нікчемністю укладеного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

При цьому, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда