головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/1320/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Слюсар Т.А., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Войнаровського Олександра Вацлавовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві про звільнення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Деснянського управління поліції ГУНП України про звільнення майна з-під арешту, у якому просить зняти з-під арешту усе майно (реєстраційний номер 12250697), у тому числі: житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 10323541), що належить ОСОБА_1 , який накладений на підставі постанови старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві Грибакова І.В. від 06 березня 2012 року, в рамках розслідування кримінальної справи № к/с 01-19209.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що питання щодо зняття арешту з майна не може бути вирішено у порядку цивільного процесуального судочинства, оскільки арешт на майно був накладений в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, а тому заявлені вимоги слід розглядати за правилами кримінального судочинства в порядку, визначеному КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Войнаровський О.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позов слід розглядати не порядку цивільного судочинства, а в порядку КПК України та не врахував правові висновки Верховного Суду.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2006 року постановою старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві Грибакова І.В. порушено кримінальну справу № к/с 01-19209 за фактом вчинення розтрати майна за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 191 КПК України.

06 березня 2012 року в рамках розслідування зазначеної кримінальної справи постановою старшого слідчого РУ ГУ МВС України у місті Києві Грибакова І.В. накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 .

06 березня 2012 року, на виконання вказаної постанови слідчого, Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) за № 10323541 на весь житловий будинок АДРЕСА_1 , 1/4 частина якого належить ОСОБА_1 .

У подальшому зазначену кримінальну справу було передано до Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві, яке внесло матеріали кримінального провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000339 від 08 січня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 КК України.

20 серпня 2013 року постановою старшого слідчого СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві Головко Ю.М. вказане кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 191 КК України.

Однак, під час закриття вказаного кримінального провадження не було вирішено питання про скасування арешту майна в порядку, передбаченому статтею 174 КПК України.

Наявність арешту на все майно позивача, у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , підтверджується інформаційними довідками за № 208169882 і № 208165061 від 05 травня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною 1 статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15 травня 2019 року.

Згідно з статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду враховує, що КПК України 1960 року втратив чинність на підставі Кодексу N 4651-VI від 13 квітня 2012 року, та встановивши, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено 06 березня 2012 року, тобто під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, кримінальне провадження № к/с 01-19209 закрите у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення, дійшов висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту у цій справі підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Войнаровського О.В. підлягає задоволенню, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войнаровського Олександра Вацлавовича задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року скасувати, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

А.С. Сержанюк