Постанова

Іменем України

02 березня 2021 року

м. Київ

справа № 336/1472/20

провадження № 61-15211св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сирих Ольга Миколаївна,

заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Сирих О. М., заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 .

На обґрунтування своєї скарги боржник зазначив, що на виконанні Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі знаходиться виконавчий лист № 2-2338, який виданий 22 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

12 березня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 41017065 він дізнався, що 15 лютого 2018 року державним виконавцем Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Сирих О. М. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування транспортними засобами.

Посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження», а також на те, що він працює водієм, вважав вказану постанову немотивованою, такою, що позбавляє його конституційного права заробляти собі на життя роботою, що він вільно вибрав.

Також ОСОБА_1 зазначав, що аліменти не сплачує і не погашає заборгованість у зв`язку із розглядом справи, яка перебуває на розгляді Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/1998/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства. Провадження у справі було відкрито 15 травня 2018 року, на час розгляду скарги рішення не винесено, оскільки 15 серпня 2019 року судом винесено ухвалу про призначення генетично-молекулярної експертизи, а провадження у справі зупинено.

З урахуванням викладених обставин просив суд визнати неправомірною постанову державного виконавця Хортицького ВДВС у м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Сирих О. М. від 15 лютого 2018 року ВП № 41017065 про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування транспортними засобами, винесену відносно ОСОБА_1 , та зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) поновити його порушене право шляхом скасування постанови державного виконавця від 15 лютого 2018 року ВП № 41017065 про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування транспортними засобами.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Сирих О. М. від 15 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 в праві керування транспортними засобами ВП № 41017065.

В задоволенні скарги в іншій частині відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 15 лютого 2018 року ВП № 41017065 на час розгляду скарги порушує права боржника, для якого керування транспортними засобами та робота на посаді водія є основним джерелом засобів для існування.

Відмовляючи в задоволенні скарги в іншій частині, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості.

Не погодившись з такою ухвалою в частині задоволених вимог, заінтересована особа ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на неї.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2020 року в частині скасування постанови державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Сирих О. М. від 15 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 в праві керування транспортними засобами ВП № 41017065, скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) поновити його порушене право, шляхом скасування постанови державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Сирих О. М. від 15 лютого 2018 року ВП № 41017065 про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування транспортними засобами, відмовлено.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалась і апеляційним судом не переглядалась.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції у цій справі в частині, яка була предметом апеляційного оскарження, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України. Апеляційний суд дійшов висновку, що станом на час подачі скарги, права боржника оскарженою постановою державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 в праві керування транспортними засобами не порушувались.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

16 листопада 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому стягувач просить суд касаційну скаргу боржника залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

30 жовтня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що на виконанні Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі знаходиться виконавчий лист № 2-2338, який виданий 22 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 червня 2011 року і до повноліття дитини.

Виконавче провадження № 41017065 було відкрито постановою державного виконавця від 02 грудня 2013 року.

Відповідно до розрахунку Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 15 лютого 2018 року № 4333/13 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів за 2013-2018 рік склала 64 369,64 грн.

В процесі виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем виносилась постанова про арешт майна боржника від 13 травня 2020 року, вживались заходи щодо виявлення коштів боржника на відкритих рахунках шляхом формування запитів від 18 червня 2015 року, 10 вересня 2018 року, 23 квітня 2020 року, вчинялись заходи щодо розшуку рухомого майна боржника, перевірки майнового стану боржника за місцем його проживання, заходи щодо звернення стягнення на доходи боржника та інші заходи примусового виконання рішення визначені Законом України «Про виконавче провадження», що підтверджується копією матеріалів виконавчого провадження.

15 лютого 2018 року державним виконавцем Сирих О. М. винесено оскаржувану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві керування транспортними засобами, яку 27 квітня 2018 року направлено зацікавленим особам, в тому числі боржнику ОСОБА_1 .

Встановлено, що будь-яка інформація про працевлаштування боржника ОСОБА_1 водієм на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови від 15 лютого 2018 року та на час звернення зі скаргою до суду у матеріалах виконавчого провадження відсутня та самим боржником державному виконавцю не надавалась.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Верховний Суд переглядає ухвалу суду першої інстанції лише в оскаржуваній до суду апеляційної інстанції частині, оскільки в іншій частині воно не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини дев`ятої статті 71 Закону 1404-VIII встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідний платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Установивши, що станом на час подачі до суду вищезазначеної скарги право керування транспортними засобами для боржника не було основним законним джерелом засобів для існування, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що права боржника ОСОБА_1 не могли бути порушені і не порушувались оскарженою постановою державного виконавця від 15 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування транспортними засобами.

Відомості про працевлаштування боржника ОСОБА_1 з 20 квітня 2020 року до ФОП ОСОБА_4 на посаду водія були надані боржником державному виконавцю лише у квітні 2020 року, тобто вже після подачі до суду першої інстанції у цій справі вищезазначеної скарги боржника, та підтверджують обставини, які виникли після винесення державним виконавцем оскарженої постанови.

Крім того, встановлено, що після працевлаштування боржника з 20 квітня 2020 року, тобто після відкриття судового провадження за його скаргою, ОСОБА_1 не звертався з відповідною заявою до державного виконавця про скасування обмежень у праві керування транспортними засобами з підстав того, що такий вид діяльності є єдиним законним джерелом його існування, не просив про застосування положень частини десятої статті 71 Закону 1404-VIII, не отримував відповідну відмову державного виконавця, що в свою чергу спростовує доводи ОСОБА_1 про відсутність законного способу відновлення його стану.

Ураховуючи викладене, установивши, що боржник має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідний платежів за шість місяців, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець у визначений законом спосіб та в межах наданих йому повноважень обґрунтовано обмежив боржника у відповідному праві та правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 18, 71 Закону 1404-VIII.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. В. Жданова

А. Ю. Зайцев