Єдиний унікальний номер 341/195/21
Номер провадження 2/341/370/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

представниці позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Галицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності.

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до Залуквянської сільської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, в якій просила:

- встановити факт її проживання з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років, а саме: з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на спадкове нерухоме майно, а саме: будинок садибного типу АДРЕСА_1 та земельну ділянку, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства площею 0,18 га, що розташована на території Залуквянської сільської ради Галицького району.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року замінено відповідача Залуквянську сільську раду на її правонаступника Галицьку міську раду.

Ухвалою суду від 09 червня 2021 року залучено до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті.

08 листопада 2021 року до початку розгляду справи по суті представниця позивачки подала до суду заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій просить:

- встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 16, однією сім`єю більше п`яти років, а саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати нерухоме майно, зокрема: будинок садибного типу АДРЕСА_1 (далі Будинок № 11); земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Залуквянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (далі Спірна земельна ділянка), спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини спільно нажитого нерухомого майна, зокрема: на Ѕ частини Будинку № 11 та на Ѕ частини Спірної земельної ділянки;

- визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частини спадкового нерухомого майна, зокрема: на 1/8 частини Будинку № 11 та на 1/8 частини Спірної земельної ділянки.

У черговому судовому засіданні 25 листопада 2021 року представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили, що отримали примірник заяви про зменшення позовних вимог, не заперечували щодо її прийняття та здійснення подальшого розгляду справи з урахуванням уточнених (зменшених) позовних вимог без відкладення судового розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 20 грудня 2021 року представниця позивачки змінений позов підтримала, просила його задовольнити, зокрема, з наступних підстав.

Зазначила, що ОСОБА_4 проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7 з 1988 року однією сім`єю, як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу, про що свідчать дані довідки № 1192, факт поховання спадкодавця та встановлення пам`ятника позивачкою. Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина, у яку входить спірне нерухоме майно. Вважає, що ОСОБА_4 прийняла спадщину, оскільки до дня відкриття спадщини вона проживала зі спадкодавцем більше 5 років (з 1988 року), вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки тощо. Зазначила, що на підставі статті 74 Сімейного кодексу України має право на Ѕ спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, а саме: на Будинок АДРЕСА_1 , який будувала разом з ОСОБА_7 , та на Спірну земельну ділянку біля цього будинку.

Також вказує, що на підставі статті 1264 ЦК України має право на 1/8 спадкового нерухомого майна, як спадкоємець четвертої черги за законом.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте нотаріус відмовила через відсутність доказів проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, а також відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 у задоволенні позову просили відмовити, зокрема з підстав, викладених у відзиві, які полягають у наступному.

ОСОБА_7 з 2007 року проживав окремо з позивачкою у власному Спірному будинку АДРЕСА_1 , де вів власне господарство. При цьому належними і достатніми доказами факт спільного проживання спадкодавця і позивачки як подружжя не підтверджено. Крім того, у судовому засіданні відповідачка також пояснила, що шлюб між її батьком ОСОБА_7 та її мамою було розірвано лише 6 років тому.

Також заперечили щодо вимоги про визнання 1/8 права власності на спадкове майно за законом, оскільки спадкування здійснюється почергово, а відповідачки є спадкоємцями першої черги, як діти спадкодавця.

Представник відповідача Галицької міської ради у судове засідання не прибув, проте заявою від 17 травня 2021 року просив розгляд справи здійснювати без участі ради, під час прийняття рішення покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі письмові докази та надавши їм правову оцінку, суд установив наступні фактичні обставини у цій справі.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 16 від 26 червня 2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 9).

Згідно з копією рішення Залуквянської сільської ради від 04 грудня 2008 року ОСОБА_7 передано у власність, зокрема, ділянку землі для особистого селянського господарства площею 0,18 га, тобто Спірну у справі земельну ділянку (а. с. 19). Також цим рішенням передано у власність земельну ділянку площею 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7 24 листопада 2015 року (а. с. 32). Як пояснили у судовому засіданні сторони, Спірний будинок АДРЕСА_1 розташований на вказаній земельній ділянці площею 0,14 га. При цьому Спірна земельна ділянка площею 0,18 га знаходиться поруч і є суміжною із земельною ділянкою площею 0,14 га.

Як вбачається зі змісту позову, земельна ділянка площею 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 не є предметом спору у справі.

Відповідно до змісту довідки Залуквянської сільської ради від 19 листопада 2020 року № 1192 ОСОБА_7 з 1988 року до 15 листопада 2007 року був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_4 однією сім`єю (а. с. 33).

Відповідно до змісту довідки Залуквянської сільської ради від 19 листопада 2020 року № 1193 за ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. На ділянці побудована господарська будівля, яка використовується під житло (а. с. 33).

На виконання ухвали суду 19 лютого 2021 року від державного нотаріуса отримано копію спадкової справи та інформацію про те, що, крім позивачки, із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка спадкодавця ОСОБА_2 . При цьому дочки спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись із заявами про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 (а. с. 47).

У матеріалах спадкової справи міститься довідка Залуквянської сільської ради від 19 листопада 2020 року № 1194, відповідно до змісту якої ОСОБА_7 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 . На день смерті проживав один. Заповіт від його імені не посвідчувався.

До матеріалів справи долучено спільні фотографії ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а. с. 101-103). На одній із фотографій вбачається дата 2010 рік. Судячи з якості фотографій та молодого віку осіб, інші також зроблені дуже давно, зокрема до 2010 року.

На запит адвоката Вилки О. С. АТ «Прикарпаттяобленерго» надало відповідь від 10.08.2021 № 11678/509 (а. с. 111), згідно з якою Будинок АДРЕСА_1 підключений до електромережі у 2004 році, особовий рахунок зареєстровано на ОСОБА_7 , споживання електроенергії припинено у липні 2020 року.

Крім того представник відповідачки долучив суду заяву, підписану ОСОБА_8 , 1937 року народження, яка називає себе сестрою спадкодавця. Зазначає, що ОСОБА_7 проживав сам у Будинку АДРЕСА_1 , оскільки за його ж словами у нього з ОСОБА_4 були конфлікти різного роду. При цьому представник пояснив, що з огляду на вік ОСОБА_8 її не просили викликати як свідка у судове засідання.

Також до справи долучено фотографії Будинку АДРЕСА_1 , встановленого пам`ятника спадкодавцю. Сторони визнали обставини, що пам`ятник ОСОБА_7 встановила ОСОБА_4 . З фото вбачається, що будинок побудований давно.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що завжди, коли приїжджала до батька, той жив у Будинку № 11, вів там своє господарство. Приїжджала до батька, зокрема, у грудні 2019 року на АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_6 пояснила, що батько усім розказував про наявність у нього власного житла, будинку, де проживав уже 13 років, дуже цим пишався. Казав, що багато допоміг дочці ОСОБА_4 і сім`я позивачки йому зобов`язана. У господарстві тримав биків.

Відповідачка ОСОБА_9 найчастіше з усіх дочок приїжджала до батька саме на АДРЕСА_1 , де він жив сам. З ОСОБА_4 зустрічалася і така була не рада приїздам. Зазначила, що батько ОСОБА_7 лише 6 років тому розлучився з матір`ю відповідачок. Підтвердила, що ОСОБА_7 до 2007 року жив з ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 , оскільки тривалий час будував спірний Будинок АДРЕСА_1 .

Усі відповідачки зазначили, що спірний Будинок АДРЕСА_1 батько будував переважно за кошти від раніше проданої бабиної хати.

Згідно з даними реєстру судових рішень у справі № 450/1082/15-ц Пустомитівський районний суд Львівської області заочним рішенням від 14 липня 2015 року розірвав шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , укладений 16.05.1970. Рішення набрало законної сили 24 серпня 2015 року (згідно з офіційними даними ресурсу «Судова влада України»).

Своєю чергою у судовому засіданні ОСОБА_4 та її представниця пояснили наступне.

ОСОБА_4 з 1986 року жили і працювали разом з ОСОБА_7 у Миколаївській області. ОСОБА_7 у 1995 році взяв план для будівництва Будинку АДРЕСА_1 . Жили вони разом і спірний Будинок АДРЕСА_1 також будували разом, зокрема ОСОБА_4 купувала цеглу для будівництва будинку і мурувала будівлю. Підтвердила, що ОСОБА_7 був зареєстрований у позивачки до 2007 року, а з 2007 року по АДРЕСА_1 . Стверджує, що ОСОБА_7 не міг себе утримувати, вона його постійно доглядала, дбала про нього. Зокрема у зимовий період спадкодавець постійно проживав у позивачки на АДРЕСА_2 .

У 2020 році позивачка клала ОСОБА_7 у лікарню, після чого він 5 тижнів лежав хворий у неї. Поховання здійснили з будинку ОСОБА_4 , вона ж і встановила йому пам`ятник. Вважає, що жили як подружжя і спільно збудували Будинок АДРЕСА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , односельчанка позивачки, надала показання, що ОСОБА_7 жив у Будинку № 11. При цьому ОСОБА_4 ходила до спадкодавця, а він приходив до неї, вони допомагали один одному по господарству.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сусід позивачки, розказав, що ОСОБА_7 приблизно у 2012 році пішов жити у Будинок АДРЕСА_1 , приходив до ОСОБА_4 їсти, останню зиму точно проживав у позивачки.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який є чоловіком відповідачки, пояснив, що дійсно до 2007 року ОСОБА_7 проживав у ОСОБА_4 . Потім жив сам і вів до останнього господарство. Йому відомо, що ОСОБА_7 і ОСОБА_4 допомагали один одному по господарству, проте вважає, що питання не були спільними, а за господарство відповідав повністю ОСОБА_7 . Розказав, що коли ОСОБА_7 на тривалий час приїжджав до дочки у Львів, щоб допомагати з будівельними роботами, за господарством по АДРЕСА_1 доглядав племінник ОСОБА_7 ОСОБА_14 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , пояснив, що він є племінником ОСОБА_7 , живе також у селі Залукві. Підтвердив, що ОСОБА_7 жив по АДРЕСА_1 у своєму будинку сам, проте ОСОБА_4 приходила до нього. ОСОБА_7 також ходив до ОСОБА_4 допомагати по господарству. Стверджує, що ОСОБА_7 у Будинку № 11 жив сам близько 10 років. Підтверджує, що ОСОБА_4 приносила їсти ОСОБА_7 . Коли дядько їздив до АДРЕСА_3 доглядав саме він ОСОБА_15 , проте приходила і ОСОБА_4 допомагати.

Оцінивши усі наявні у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, надавши правову оцінку установленим у справі обставинам, позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживала з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 16, однією сім`єю більше п`яти років, а саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, таким, що прийняв спадщину, вважається спадкоємець четвертої черги, якщо він проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, встановлення вказаного юридичного факту позивачці необхідне саме для реалізації свого права на спадкування як спадкоємця четвертої черги і доведення, що вона, фактично, прийняла спадщину, оскільки нотаріус відмовив ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії, зокрема через відсутність судового рішенням про факт проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем не менше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини (а. с. 141).

При цьому суд звертає увагу на те, що позивачка до позову не надала доказів звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримання відповідної відмови. Згідно з даними спадкової справи позивачка звернулась до нотаріуса лише із заявою про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 702/61/20 зазначено, що зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, позивач не надала суду належних та достовірних доказів, які б свідчили, що позивач зверталась до Монастирищенської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої спадкодавиці, а лист-відповідь державного нотаріуса Монастирищенської державної нотаріальної контори від 24 січня 2020 року на усне звернення особи щодо роз`яснення порядку отримання свідоцтва про право на спадщину не свідчить про відмову позивачу у видачі такого свідоцтва.

Таким чином, суд у справі, яка розглядається, констатує недотримання позивачкою установленого порядку захисту реалізації свого права на спадщину, хоча це і не є підставою для відмови у позові саме у цій справі.

Своєю чергою на підставі оцінки наявних доказів в їх сукупності та кожного окремо, суд дійшов висновку про недоведеність з боку позивачки факту спільного проживання з ОСОБА_7 саме протягом останніх п`яти років до дня відкриття спадщини з огляду на таке.

Зібрані у справі письмові докази, зокрема довідки № 1192, № 1193, № 1194, лист АТ «Прикарпаття обленерго», а також показання усіх свідків свідчать про те, що ОСОБА_7 з 2007 року проживав за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , у будинку, який збудував. Своєю чергою до 2007 року був зареєстрований і проживав у будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 .

При цьому, з показань свідків установлено, що лише у 2020 році, коли хворів, проживав у ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 . Вона здійснила його поховання і встановила пам`ятник.

Проте вказані установлені фактичні обставини не свідчать про проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_4 саме однією сім`єю з 1988 року до часу відкриття спадщини, зокрема останні п`ять років, з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц зазначено, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Разом із тим, показання свідків про проживання позивача із спадкодавцем однією сім`ю, на яких суд першої інстанції ґрунтував свої висновки, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Отже, спільне проживання спадкодавця і позивачки до 2007 року та у 2020 році, про що свідчать, зокрема свідки, не є безумовною підставою для встановлення їхнього спільного проживання однією сім`єю.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Тобто реєстрація спадкодавця ОСОБА_7 за однією адресою з ОСОБА_4 до 2007 року не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу між ними.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 вказано, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Крім того, Верховний Суд вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15).

Також у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц зазначено, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим.

З огляду на встановлені обставини справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела наявність між нею та ОСОБА_7 протягом останніх п`яти років до дня відкриття спадщини усталених відносин, які притаманні саме подружжю, зокрема ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо.

При цьому спільне проживання до 2007 року, реєстрація за однією адресою, взаємодопомога по господарству та спільне проведення часу, спільні фото більше, ніж десятилітньої давності, поховання спадкодавця та встановлення йому пам`ятника, на переконання суду, не свідчать про наявність між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 протягом останніх п`яти років до дня відкриття спадщини фактичних усталених відносин, які притаманні саме подружжю.

З огляду на викладене вище, суд дійшов однозначного висновку про те, що позовна вимога про встановлення юридичного факту спільного проживання ОСОБА_4 однією сім`єю більше п`яти років, а саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам загалом, у тому числі в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 з ОСОБА_7 саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також про визнання за позивачкою Ѕ права спільної сумісної власності на Будинок АДРЕСА_3 та Спірну земельну ділянку, суд виходить з такого.

Як установлено, заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 липня 2015 року у справі № 450/1082/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , укладений 16.05.1970. Рішення набрало законної сили 24 серпня 2015 року.

При цьому спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто менше, ніж через п`ять років після фактичного розірвання шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_10 , тобто матір`ю відповідачок.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18.

Установивши, що за життя ОСОБА_7 , з 1970 року і до 24 серпня 2015 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , суд дійшов висновку про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, необхідного для встановлення відповідного юридичного факту, встановлення правового режиму спільного сумісного майна на Будинок № 11 та Спірну земельну ділянку, права власності позивачки на Ѕ цього майна як на спільно набуте ними за час спільного проживання на підставі статті 74 СК України.

Іншими словами, оскільки ОСОБА_7 з 24 серпня 2015 року і до дня відкриття спадщини не перебував у офіційно зареєстрованому шлюбі менше п`яти років, то це виключає можливість встановлення юридичного факту його спільного проживання однією сім`єю як подружжя з позивачкою протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, задоволення позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на Ѕ спадкового майна згідно з приписами статті 74 СК України.

Крім того, суд звертає на те, що ОСОБА_7 право власності на спірні об`єкти нерухомого майна за життя у встановленому законодавством порядку не оформив. При цьому права на спірний Будинок АДРЕСА_3 та Спірну земельну ділянку у спадкодавця виникли після 2007 року, тобто після закінчення фактичного спільного проживання з ОСОБА_4 , проте у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 (2007 - 2008 роки).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Зважаючи на те, відповідачки у цій справі є дітьми спадкодавця і спадкоємцями за законом першої черги, а ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на 1/8 спадкового майна як спадкоємця за законом четвертої черги, факт спільного проживання позивачки з ОСОБА_7 однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини не установлено, суд констатує про відсутність підстав для задоволення позову і в цій частині.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цій справі позовні вимоги задоволенню не підлягають, то сплачений судовий збір стягненню з відповідачів на користь позивачки не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 223, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Галицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності, а саме:

- про встановлення факту, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживала з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 16, однією сім`єю більше п`яти років, а саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- про визнання нерухомого майна, зокрема: будинку садибного типу АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,18 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Залуквянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ;

- про визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частини спільно нажитого нерухомого майна, зокрема на: на Ѕ частини будинку садибного типу АДРЕСА_1 ; на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,18 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Залуквянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

- про визнання за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом права власності на 1/8 частини спадкового нерухомого майна, зокрема на: на 1/8 частини будинку садибного типу АДРЕСА_1 ; на 1/8 частини земельної ділянки площею 0,18 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Залуквянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області. -

відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2021 року.

Сторони:

позивачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

відповідачка: ОСОБА_6 , 1971 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

відповідачка: ОСОБА_5 , 1977 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

відповідач: Галицька міська рада Івано-Франківської області, місцезнаходження: вул. Майдан Різдва, 16, м. Галич Івано-Франківська область, .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ