Справа № 473/4411/20
РІШЕННЯ

іменем України

"02" березня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Вуїв О.В.,

представника третьої особи без самостійних вимог Дробинської Н.В.,

розглянувши в відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення останньої батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказана малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходяться на її повному утриманні.

В той же час мати дитини - ОСОБА_2 тривалий час не цікавиться життям доньки, не підтримує з нею жодних зв`язків, не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не надає матеріальної допомоги.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.12.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В подальшому позивачем ОСОБА_1 було подано уточнений позов, відповідно до якого, остання посилаючись на вищевикладені обставини, також просила позбавити відповідача батьківських прав відносно й іншої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстрація актового запису про народження дитини була проведена після звернення з позовом до суду). Крім того, з огляду на положення ч.3 ст. 60 ЦК України, просила призначити її опікуном її малолітніх онуків.

Згідно ухвали суду від 02.03.2021 року провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо призначення позивача опікуном малолітніх дітей було закрито, відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В підготовчому судовому засідання позивач, її представник адвокат Вуїв О.В. позовні вимоги підтримали. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовні заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 визнала в повному обсязі.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в підготовчому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначаючи, що обумовлене рішення буде відповідати інтересам дітей.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позовних вимог у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відомості про батьків вказаних дітей записані, згідно ч. 1 ст. 135 СК України, за заявою матері.

Діти проживають разом з позивачем ОСОБА_1 яка згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 26.02.2021 року за № 99 призначена їх опікуном.

Відповідач не підтримує жодних зв`язків з ними, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров`я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей.

Не має наміру виконувати свій обов`язок відповідач й в майбутньому, про що свідчить подана нею до суду заява.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 якої передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30.03.2007 року).

Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції).

В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За такого, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, байдуже ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, приймаючи до уваги письмові висновки органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 04.11.2020 року, 01.03.2021 року, суд вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-83, 141, 206, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку міста Вознесенська Миколаївської області, батьківських прав відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04.03.2021 року.

Суддя Л.В.Лузан