КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/53099/20-ц

провадження № 22-ц/824/1700/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у складі судді Вовка С.В.

за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходів забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вчиняти реєстраційні дії, звертати стягнення, продавати, дарувати, обмінювати чи будь-яким іншим чином відчужувати, обтяжувати, укладати договори стосовно об`єкту нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначав, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2008 року, серія ВКІ №101185.

15 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що 22 грудня 2018 року квартиру, що є предметом спору, було відчужено на користь ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №982.

Стверджував, що заявник проживає у спірній квартирі, є її єдиним власником та не вчиняв будь-яких дій щодо відчуження вказаного спірного майна на користь третіх осіб, а у день нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та вчинення реєстраційних дій приватним нотаріусом Гнідюком О.Б., а саме 22 грудня 2018 року, ОСОБА_1 перебував за межами України.

Зазначав, що факт реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 створює юридичні підстави для відчуження останнім вказаного майна на користь третіх осіб, що унеможливить у подальшому ефективний захист та поновлення порушення прав заявника.

Вказав, що дізнавшись про порушення свого права власності на нерухоме майно, має намір та правові підстави звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого поза його волею була відчужена належна йому квартира, та скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаною ухвалою, 28 грудня 2020 року представник заявника звернувся безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявипро забезпечення позову до подання позовної заяви.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм процесуального права, з огляду на що підлягає скасуванню.

Вважає, що посилання суду на недоведеність існування спору між сторонами та відсутність доказів на підтвердження існування загрози невиконання можливого рішення суду є необґрунтованим, та такими, що не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зазначає, що про факт перебування спірного майна саме у власності заявника свідчить договір купівлі-продажу від 04 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Латанюк І.А. за реєстровим номером №1976 та долучений до матеріалів справи.

При цьому, факт наявності у заявника оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, на думку апелянта, свідчить про відчуження нерухомого майна поза волею останнього.

Вказує, що у зв`язку з припиненням діяльності приватного нотаріуса Гнідюка О.Б., представник заявника ОСОБА_3 звернувся з адвокатським запитом до Київського державного нотаріального архіву з метою отримання оригіналу або копії договору, за яким право власності на майно перейшло до ОСОБА_2 .

Окрім вказаного, представником ОСОБА_1 подано запит до Державної прикордонної служби України щодо отримання документального підтвердження перебування заявником за межами України під час укладання вищезазначеного договору.

Представник заявника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не наведено достатніх правових підстав для забезпечення позову, а також не надано належних доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення майбутнього позову.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Отже, суд при з`ясуванні підстав для забезпечення позову повинен об`єктивно оцінювати можливість настання несприятливих наслідків, пов`язаних з виконанням судового рішення.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить заявнику, відчужена на користь ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №982, за відсутності на те згоди та волевиявлення ОСОБА_1 .

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ані станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, ані станом на час розгляду даної справи апеляційним судом з позовною заявою до суду першої інстанції не звертався.

У судовому засіданні представник заявника зазначив, що подав позовну заяву та за цим позовом відкрито провадження у справі у складі іншого судді, проте доказів суду не надав, лише дав суду для огляду надрукований текст ухвали без штрих-коду судового рішення, підпису судді та печатки суду, що суперечить закону та не має юридичної сили.

Отже, вказані заявником обставини не підтверджують дійсного існування спору між сторонами, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження необхідності забезпечення позову стороною позивача не надано суду жодних належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконати у майбутньому рішення суду про задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегією суддів не встановлено, а стороною позивача не доведено існування обставин, які можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги представника заявника колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову та не спростовують правильних висновків місцевого суду щодо відсутності доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів не убачає підстав для її скасування.

Разом з тим, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із обґрунтуванням обставин належними доказами та з обранням способу забезпечення позову відповідному заявленим позовним вимогам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «02» березня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Махлай

О.І. Шкоріна