Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 520/14034/18

провадження № 61-14930св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС» на постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ШОР ХАУС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Морський транспортний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 366/F, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 2 500 000 доларів США на придбання нежитлових підвальних приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 .

У цей же день між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , для забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором був укладений договір поруки № 2313-С. До зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди від 22 лютого 2010 року № 1 року та від 23 липня 2010 року № 2. Відповідно до цих угод поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , для забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором був укладений договір поруки № 2314-С. Відповідно до зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди від 22 лютого 2010 року № 1 року та від 23 липня 2010 року № 2. Відповідно до яких поручитель та позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники .

20 грудня 2016 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 09 березня 2006 року № 366/F. На момент укладення договору у ОСОБА_3 була наявна заборгованість у розмірі 127 564,70 доларів США та 241 626,2 грн.

На примусовому виконанні у Другому Київському відділі Державної виконавчої служби м. Одеси перебуває виконавчий лист № 520/5468/15-ц, виданий 21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ШОР ХАУС» заборгованості за кредитним договором від 09 березня 2006 року № 366/F у розмірі 127 564,70 доларів США та 241 626,2 грн та постановою державного виконавця від 12 березня 2018 року № ВП 55952801 відкрито виконавче провадження.

Зазначало, що під час примусового виконання рішення суду йому стало відомо, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали 4 договори дарування нерухомого майна , а саме:

- земельної ділянки НОМЕР_1 , площею 0,0683 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.;

- земельної ділянки НОМЕР_2 , площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.;

- земельної ділянки НОМЕР_3 , площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.;

- домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Вважало, що оскільки у ОСОБА_1 наявна заборгованість за виконавчим листом № 520/5468/15-ц, виданим 21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси, то спірні договори є фіктивними та вводять в оману третю особу, з метою уникнення стягнення кредитної заборгованості за рахунок майна поручителя, тому їх слід визнати недійсними.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ШОР ХАУС» просило суд: визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2013 року № 2757 земельної ділянки НОМЕР_1 , площею 0,0683 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.;

визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2013 року № 2760 земельної ділянки НОМЕР_2, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.; визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2013 року № 2763 земельної ділянки НОМЕР_3 , площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.;

визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2013 року № 2754 домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року у складі судді Салтан Л. В. позов ТОВ «ШОР ХАУС»задоволено.

Визнано недійсним договір дарування № 2757 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки НОМЕР_1, площею 0,0683 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Визнано недійсним договір дарування № 2760 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки НОМЕР_2, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Визнано недійсним договір дарування № 2763 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки НОМЕР_3 , площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Визнано недійсним договір дарування № 2754 від 16 грудня 2013 року домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони спірних правочинів, укладаючи договори дарування, не мали наміру створення правових наслідків, тому такі правочини є недійсними відповідно до вимог статті 234 ЦК України, а укладалися вони для уникнення ОСОБА_1 негативних наслідків для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно, яке було предметами вказаних договорів дарування.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року скасовано та прийнято нову постанову.

Позовну заяву ТОВ «ШОР ХАУС» залишено без задоволення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами умислу в учасників оспорюваних правочинів наміру створити юридичні наслідки, направлені на невиконня боргових зобов`язань, оскільки спірні правочини було укладено у 2013 році, а виконавче провадження було відкрито у 2018 році.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду, ТОВ «ШОР ХАУС», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про недоведеність позову, є безпідставними, оскільки суд не врахував, що на момент укладення спірних правочинів у боржника - ОСОБА_3 , вже існувала заборгованість за договором.

Суд не врахував, що ОСОБА_1 , подарувавши належне їй домоволодіння разом із земельними ділянками своїй дочці - ОСОБА_2 , продовжила в ньому проживати.

Вказує, що оскаржуване судове рішення не є належно обґрунтованим, оскільки апеляційний суд не навів мотивів відхилення кожного його аргументу. Зокрема не було надано оцінки доказам та доводам про те, що у діях ОСОБА_1 наявний умисел щодо введення в оману кредитора стосовно її майна, як поручителя.

Зазначає, що судом апеляційної інстанції не було досліджено докази про переоформлення рахунків на постачання комунальних послуг через 5 років після укладення спірних правочинів, що, на думку заявника, також вказує на їх фіктивність.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказують, що її доводи є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О., Жданової В. С., Ігнатенка В. М., відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2021 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 366/F, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 2 500 000 доларів США на придбання нежитлових підвальних приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 .

У цей же день між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , для забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором був укладений договір поруки № 2313-С. До зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди від 22 лютого 2010 року № 1 року та від 23 липня 2010 року № 2. Відповідно до цих угод поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , для забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором був укладений договір поруки № 2314-С. Відповідно до зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди від 22 лютого 2010 року № 1 року та від 23 липня 2010 року № 2. Відповідно до яких поручитель та позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники.

ОСОБА_1 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності від 12 березня 2009 року належало домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 та в цілому складається із житлових будинків літ. «А», літ. «Б» житловою площею 183,40 кв. м, загальною площею 813,80 кв. м та господарських споруд розташоване на земельних ділянках:

- НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки::26:021:0067, на підставі Державного акту від 15 лютого 2005 року № 45;

- НОМЕР_2, кадастровий номер :26:021:0072, на підставі Державного акту на право власності на землю від 09 жовтня 2001 року № 1033/5899;

- НОМЕР_3, кадастровий номер :26:021:0073 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 лютого 2005 року № 44.

16 грудня 2013 року за договором дарування власник вказаного майна - ОСОБА_1 , подарувала ці об`єкти своїй доньці - ОСОБА_2

20 грудня 2016 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 09 березня 2006 року № 366/F. На момент укладення договору у ОСОБА_3 була заборгованість у розмірі 127 564,70 доларів США та 241 626,2 грн.

На примусовому виконанні у Другому Київському відділі Державної виконавчої служби м. Одеси перебуває виконавчий лист № 520/5468/15-ц, виданий 21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ШОР ХАУС» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 березня 2006 року № 366/F у розмірі 127 564,70 доларів США та 241 626,2 грн та постановою державного виконавця від 12 березня 2018 року № ВП 55952801 відкрито виконавче провадження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року ТОВ «ШОР ХАУС» зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ТОВ «ШОР ХАУС» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Положеннями статей 317, 319, 658 ЦК України встановлено, що виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказала про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Ця правова позиція передбачає правовідносини боржника, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора і будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанови Верховного Суду у справі від 24 липня 2019 року № 405/1820/17 та від 28 листопада 2019 року № 910/8357/18).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів висловлено Верховним Судом у постановах: від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ШОР ХАУС», суд апеляційної інстанції правильно послався на наведені норми права, забезпечив повний та всебічний розгляд справ, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів умислу учасників оспорюваних правочинів наміру створити юридичні наслідки направлені на невиконня боргових зобов`язань, оскільки виконавче провадження № ВП 55952801 відкрито 12 березня 2018 року, а спірні правочини були укладені 16 грудня 2013 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що на момент укладення спірних правочинів у боржника - ОСОБА_3 , вже існувала заборгованість за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів того, що поручитель - ОСОБА_1 , знала про цю заборгованість та що банком надсилалися їй відповідні вимоги на час укладення спірних правочинів.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 , подарувавши належне їй домоволодіння разом із земельними ділянками своїй дочці - ОСОБА_2 , продовжила в ньому проживати, а також факт переоформлення рахунків на постачання комунальних послуг, яке вчинялося через 5 років після укладення спірних правочинів, не впливають на правильність вирішення апеляційним судом спору.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги товариства з посиланням на те, що постанова апеляційного суду є необґрунтованою у зв`язку з невмотивованістю судом відхилення кожного його аргументу, оскільки вважає, що оскаржуване судове рішення є законним та достатньо обґрунтованим із урахуванням обставин справи, які були встановлені судами.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС» залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк