Номер провадження: 22-ц/813/4850/21
Номер справи місцевого суду: 522/8137/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанк, за участю третьої особи ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Закритого акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанк, за участю третьої особи ОСОБА_2 , у якому просила суд:

- визнати недійсним Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 .

- визнати недійсним договір іпотеки посвідчений 01.11.2007 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. зареєстрованим в реєстрі за номером 19681.

- визнати недійсним договір поруки №ODVIGA0077/Р від 30.10.2017 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк при укладенні Кредитного договору не повідомив Позивача про реальну проценту ставку, за якою ОСОБА_1 отримує кредит, що фактично призвело до неможливості з боку позивача реально оцінити власний фінансовий потенціал.

Не виконавши норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил щодо обов`язковості надання Позичальникам письмової інформації щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, відповідач своїми неправомірними діями створив не тільки несприятливу ситуацію щодо погашення заборгованості за Кредитним договором, що оскаржується, а й привів до порушення численних норм чинного законодавства.

Позивач вважає, що даний кредитний договір не відповідає встановленим чинним на час його укладення вимогам законодавства, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідками його укладення. А крім того, вказаний договір містить несправедливі умови, наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору Іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 серпня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки посвідчений 01.11.2007 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. зареєстрованим в реєстрі за номером 19681.

Визнано недійсним договір поруки №ODVIGA0077/Р від 30.10.2017 року.

Ухвалою цього ж суду від 24 вересня 2018 року у задоволенні заяви відповідача ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанку» (адреса: м. Одеса, вул. Щорса, 125/1) про перегляд заочного рішення по справі за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанку» (адреса: м. Одеса, вул. Щорса, 125/1) за участю третьої особи: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення відмовлено.

Роз`яснено заявнику, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 серпня 2018 року та ухвалити постанову, якою відмовити у позові в повному обсязі. Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги покласти на позивача.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 16.12.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

На адресу апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав заяву про відкладення розгляду справи в звязку з його перебуванням у цей час на прийомі у лікаря, однак жодних підтверджень цьому суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року.

Згідно п. 7.1. Кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 30 жовтня 2007 року по 30 жовтня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 197 375,13 доларів США на наступні цілі: у розмірі 180 000 доларів США на споживчі цілі, та у розмірі 17 735,13 доларів СІЛА на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.З., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за розрахунково-касове обслуговування 3% від суми виданого кредиту у момент отримання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого Кредиту щомісячно у період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 Договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні спірного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг та відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору. При цьому, судом також зазначено, що недійсність кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, що укладений між Банком та ОСОБА_1 , спричинює недійсність іпотеки та поруки, укладених між Банком та ОСОБА_2 , які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова ; станова (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- пр/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 25-01.2006 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми - рецитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну а ситість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх зччрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, їх адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13.01.2006 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких затратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Апеляційним розглядом справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перед укладанням договору самостійно, з власної волі та ініціативи звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою, в якій просила надати кредит у доларах США в розмірі 300 тисяч на споживчі цілі. При цьому, перед укладанням кредитного договору, ОСОБА_1 було ознайомлено з усіма істотними умовами договору, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ від 10.05.2007 року №168, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на кредитногому договорі та в додатку до кредитного договору (а.с. 9, 10 зворот).

Висновки суду першоїі інстанції стосовно того, що при укладанні кредитного договору порушено права позивачки ОСОБА_1 як споживача, зокрема вона не була повідомлена про реальну сукупну вартість кредиту (з урахуванням процентної ставки, комісії банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб), про реальну відсоткову ставку за кредитним договором, не відповідають матеріалам справи, з огляду на наступне.

Так, зокрема пунктами 4.1., 4.2., 4.3., 7.1. спірного кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, а також Додатком №1 до Договору від 30.10.2007 року (графік погашення кредиту) визначено детальний опис загальної вартості кредиту (сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати).

Зазначений кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року та Додаток №1 до Договору від 30.10.2007 року особисто підписаний позивачкою ОСОБА_1 (а.с. 9-10, зворот, 13).

В свою чергу, відповідно до умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» відкрив відповідний рахунок на який позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором.

За договором кредиту №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, позивачка зобов`язалася перед ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідати за виконання нею умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбчаених договорами кредиту. Позивачка ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами Договору кредиту (про що, як вже встановлено судом, останньою проставлено свій особистий підпис), ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не було, оскільки ОСОБА_1 починаючи з дати пілписання договору 30.10.2007 року і по 27.04.2012 року протягом 5 років виконувала умови кредиту в повному обсязі.

Тобто, Банк зі своєї сторони виконав всі зобов`язання за кредитним договором, сторони при укладані кредитного договору досягли згоди усіх істотних умов договору після чого підписали його, однак позичальник ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, що передбачені кредитним договором, а відтак відсутні будь які правові підставі для визнання недійсним кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року.

З урахуванням вищевикоаденного, твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що при видачі кредиту було порушено Закон України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки матеріалами справи підтверджено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк виконав всі вимоги встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» та положеннями правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Крім того, спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч.2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.

Позичвака ОСОБА_1 сама обрала форму кредитування, тобто позивачка зробила свій вибір усвідомлено. Таким чином, позивачкою не надано переконливих доказів, які б підтверджували, що кредитний договір суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому правові підставі для визнання його недійсним відсутні.

Вищезазначене кореспондує з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року (справа №6-1341 цс 15), відповідно до якого, правові підстави для визнання кредитного договору відсутні, якщо спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Більш того, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» також зазначало, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2015 року у справі №522/13151/13-ц встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 197375,13 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.10.2017 року. Тобто вказаним ріщенням апеляційного суду від 24.03.2015 року встановлено, що сторони при укладанні кредитного договору узгодили всі істотні умови договору, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає (а.с. 112-116).

Враховуючи викладене, підстав для визнання недійсними кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року та відповідно договору іпотеки і договору поруки, як похідних - відсутні, оскільки не встановлено, що вказані правочини містять несправедливі умови у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 серпня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» за участю третьої особи ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 3171,60 грн. (960,00 грн (а.с. 111) + 2211,60 грн. (а.с. 135) судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 серпня 2018 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанк, за участю третьої особи ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» () 3171 (три тисячі сто сімдесят одну) гривню, 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева