№ провадження 2/495/548/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

30 листопада 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивачки: не з`явилася

від відповідачів: не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/10808/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців,

В С Т А Н О В И В:

16.12.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідачка-1), ОСОБА_3 (далі по тексту відповідачка-2) та ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач-3) про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців (а.с.1-11).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/10808/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с. 29-30).

03.02.2020 року, до суду від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачі зазначили, що не визнають заявлений позов та вважають, що він не підлягає задоволенню, так як частково погашено заборгованість за вказаним договором позики, про що свідчать відповідні квитанції. Крім цього, відповідачі вказали, що ніяке майно вони не успадковували від померлого ОСОБА_5 та позивачкою не було заявлено у встановлений законодавством строк вимог щодо погашення заборгованості. На підставі наведеного, просили відмовити у задоволенні позову про стягнення з них заборгованності за договором позики.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/10808/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців. Справу призначено до судового розгляду (а.с. 178-179).

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, але її представник адвокат Васильєв П.О. подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивачки. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити та врахувати, що у відзиві на позовну заяву не спростовано належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги (а.с.197).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явилися, але подали до суду клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності. Зазначили, що заперечують проти позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (а.с. 164-165).

Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 06.01.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, про що ОСОБА_5 надав ОСОБА_1 розписку про отримання коштів. Строк повернення грошових коштів не визначався (а.с.15).

За твердженням позивачки, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще під час життя, нею була пред`явлена усна вимога до ОСОБА_5 про повернення грошових коштів, але до моменту смерті борг не повернутий.

Померлий ОСОБА_5 , який є боржником, на момент смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстровано місце проживання відповідачів, які є дітьми покійного боржника та проживали з ним постійно. Крім того, з померлим ОСОБА_5 проживала його дружина ОСОБА_2 .

Позивачка зазначила, що відповідачі (дружина та діти померлого боржника ОСОБА_5 ) є такими, що прийняли спадщину та є спадкоємцями померлого І черги, з яких має бути стягнуто в рівних частках заборгованість за договором позики у розмірі 14 000 доларів США.

Дані обставини і стали підставою для звернення позивачки з позовною заявою до суду.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як, встановлено матеріалами справи, 06.01.2015 року між позивачкою та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка надала ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, що підтверджується розпискою про отримання коштів. Строк повернення грошових коштів не визначався (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та за твердженням позивачки, борг у сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США її не повернув, у зв`язку з чим позивачка має намір стягнути вказаний борг в рівних частках з його спадкоємців (відповідачів).

Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст.ст. 608, 1218, 1219 Цивільного кодексу України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.

Згідно із ч.1 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до відповіді Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори № 532/01-16 від 16.04.2019 року, спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_5 не заводилась (а.с.18).

За твердженням позивачки, станом на дату смерті ОСОБА_5 його заборгованість за договором позики від 06.01.2015 року становить 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, що підтверджується розпискою, яка в добровільному порядку не погашена.

Проте, відповідачами надані до суду квитанції про часткове погашення заборгованості на суму 6 031, 7 доларів США (а.с.39-63).

Відповідно до ч.1 ст.1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Між тим, відсутні відомості про успадкування відповідачами майна померлого ОСОБА_5 , тобто у відповідачів відсутнє успадковане майно пропорційно до вартості якого, відповідачі зобов`язані задовольнити вимоги позивачки.

Крім того, згідно із ст.12181 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Разом з цим, судом встановлено, що позивачка не зверталася до відповідачів, як до спадкоємців, які формально прийняли спадщину померлого боржника, так як на час смерті проживали з боржником, з вимогою про погашення заборгованості, що передбачено вказаними вище вимогами Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення заборгованості зі спадкоємців померлого боржника (відповідачів) спростовуються матеріалами справи та є не доведеними належними доказами.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 509-510, 525-526, 530, 610, 625, 1046-1049, 1218, 1268, 1281-1282 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 131, 211, 247, 258-259, 263-265, 268, Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко