Справа № 147/1427/20
Провадження № 22-ц/801/2627/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 рокуСправа № 147/1427/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач: Тростянецька селищна рада,

третя особа: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Богдана Хмельницького,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Ткаченком Костянтином Дмитровичем на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року, постановлену у складі судді Натальчук О.А., в залі суду,

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до Тростянецької селищної ради, третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Богдана Хмельницького про визнання рішення сільської ради протиправним та його скасування.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Тростянецької селищної ради, третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Богдана Хмельницького, про визнання рішення сільської ради протиправним та його скасування.

На підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України судом повідомлено, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а саме Вінницького окружного адміністративного суду.

Закриваючи провадження у вказаній цивільній справі, суд першої інстанції зазначив, що рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є порушенням цивільного права позивачів, оскільки у даних правовідносинах відповідач (на той час Четвертинівська сільська рада) реалізував свої контрольні функції у сфері управління діяльністю. А надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою не є підставою для набуття СТОВ ім. Б. Хмельницького права власності на вказану земельну ділянку.

Також в оскаржуваній ухвалі зазначено, що якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту технічної документації щодо земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 , діючи через свого представника, подала апеляційну скаргу, вказуючи, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що даний спір позбавлений ознак публічно правового, оскільки є спором щодо захисту цивільного права позивачів.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено, що закриваючи провадження у справі судом першої інстанції не було витребувано докази, з яких можна було б встановити про яку конкретно земельну ділянку йдеться і чи дійсно її зараховано за адресою: АДРЕСА_1 ; чи дійсно на ній розташовано яку небудь споруду, в тому числі культову споруду церкву; чи дійсно вона перебуває на балансі третьої особи. Відповіді на вказані питання дають розуміння щодо дійсної правової природи існуючого спору та суб`єктного складу.

Також скаржником зазначено, що висновок суду першої інстанції про існування публічно правового спору, а не приватно правового є передчасним.

На думку скаржника, рішенням від 20 жовтня 2020 року 35 сесії Четвертинівської сільської ради 7 скликання порушено права позивачів, оскільки саме вони та інші дійсні члени релігійної громади УЦП с. Четвертинівка, які по даний час використовують будівлю храму, мають першочергове право на отримання дозволу на виготовлення документації із землеустрою на земельну ділянку на якій знаходиться храм, в той час як СТОВ ім. Б. Хмельницького ні до будівлі, ні до земельної ділянки на якій побудований храм жодного відношення не має.

Вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Окрім того, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження з підстав непідсудності даного спору адміністративному суду.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Відповідні правові висновки щодо юрисдикції суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі №583/2715/16-ц (провадження №14-174цс18), від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (провадження №14-458цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження №14-652цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи, що позивачами заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування рішення 35 сесії 7 скликання Четвертинівської сільської ради від 20.10.2020 «Про надання дозволу СТОВ ім. Б. Хмельницького на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,30 га під незавершеним будівництвом культової споруди (03.04) із земель комунальної власності, яка на балансі СТОВ ім. Б. Хмельницького в межах населеного пункту АДРЕСА_1 », обгрунтовуючи заявлену вимогу тим, що вказаним рішенням порушено їх права та права інших дійсних членів релігійної громади УЦП с. Четвертинівка, які по даний час постійно використовують будівлю храму, який розташований на земельній ділянці щодо відведення якої надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, в той час як СТОВ ім. Б. Хмельницького ні до будівлі храму, ні до земельної ділянки на якій побудований храм жодного відношення не має.

Відтак, підстави позову фактично зводяться до оспорювання правомірності рішення Четвертинівської сільської ради про надання СТОВ ім. Б. Хмельницького дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, першочергове право на використання якої, на переконання позивачів, мають саме вони.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що між позивачами (членами релігійної громади УПЦ с. Четвертинівка) та СТОВ ім. Б. Хмельницького виник спір стосовно права користування земельною ділянкою і даний спір позбавлений ознак публічно - правового, оскільки є спором щодо захисту цивільного права позивачів.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить, зокрема, і вирішення земельних спорів.

Частинами першою, третьою статті 158 ЗК України визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, право користування земельною ділянкою), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З аналізу позовних вимог слідує, що в основі, вказані вимоги мають приватноправовий характер, оскільки пов`язані із захистом цивільного права позивачів на земельну ділянку, а саме права користування нею.

З огляду на викладене та зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлені відповідно до ст. 16 ЦК України як спосіб захисту порушеного (на їх думку) цивільного речового права, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень, а тому такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що заявлені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства є передчасним.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження з підстав непідсудності даного спору адміністративному суду.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами, вказував, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви №7714/06 та №23654/08), рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08), в якому визнано, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07), у якому зроблено висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції.

На наведені вище обставини, суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції, в провадженні якого справа перебувала тривалий час (провадження відкрито 30.12.2020 року) мав можливість розглядати дану справу, однак протрактував норму процесуального права надто суворо, що призвело до помилкового закриття провадження, що в свою чергу позбавило позивачів права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає, тобто розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Ткаченком Костянтином Дмитровичем задовольнити.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 09 листопада 2021 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Тростянецької селищної ради, третя особа - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Богдана Хмельницького, про визнання рішення сільської ради протиправним та його скасування направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: C. К. Медвецький

С. Г. Копаничук