Справа № 638/9193/19
Провадження № 2/638/1032/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.

за участю секретаря судового засідання Дикарєвої Л.Е.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому після збільшення позовних вимог просила суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208 та застосувати наслідки недійсності правочину;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_7 . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину свого батька. У червні 2019 року ОСОБА_1 вирішила продовжити оформляти свої спадкові права на майно, яке належало її батьку, і дізналася, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що 1/5 частка спірної квартири належала її батьку ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності разом з її матір`ю ОСОБА_5 . Зазначає, що її батько та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 08 травня 1965 року, а розірвали шлюб 13 листопада 1979 року. Факт виплати паю за спірну квартиру в шлюбі підтверджується довідкою ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року, згідно якої ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 . Повна вартість квартири складає 10070 рублів. Перший пайовий внесок внесено в червні 1979 року в сумі 4187 рублів. Залишок вартості квартири виплачений в 1990 році в розмірі 5883 рублі. Вказане підтверджується також квитанцією №2 від 05 червня 1979 року про внесення ОСОБА_5 пайового внеску в розмірі 4187 рублів. В період перебування ОСОБА_7 у шлюбі з ОСОБА_5 , ними було виплачено разом трохи більше 40 відсотків від загальної вартості квартири.

ОСОБА_1 звернулася до своєї матері - ОСОБА_5 за поясненнями і вона надала копію договору дарування квартири від 21 червня 2016 року, за яким ОСОБА_5 подарувала квартиру своєму сину ОСОБА_6 , а той в подальшому подарував квартиру своєму сину ОСОБА_3 . Позивач зазначила, що про дарування квартири ОСОБА_5 не повідомила ані її, ані її батька, який мав право виділити свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, в оспорюваний договір дарування сторонами були внесені неправдиві відомості, про те, що «на момент придбання майна дарувальник ані в зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах не перебував, майно, що передається ним за даним договором належить йому на праві особистої приватної власності». Постановою нотаріуса від 07 червня 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки ОСОБА_5 протиправно позбавила батька позивача його власності, а її спадкового майна, вона звернулась до суду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року на спірну квартиру накладено арешт.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

Відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, в якому вони просять в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначають, що перший пайовий внесок за квартиру було внесено в червні 1979 року. 13 листопада 1979 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було розірвано, колишнє подружжя не мешкали в одній квартирі, спільне господарство не вели. З 1979 року по час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 тобто 37 років ОСОБА_7 жодним чином спірною квартирою не цікавився, участі в її утриманні не приймав, за комунальні послуги не сплачував, вселитися не намагався, питання про виділ своєї долі в користування не ставив. В свою чергу ОСОБА_5 право власності оформила ще в 1992 році на підставі довідки, виданої Житлово-будівельним кооперативом "Горка" буд. 38, управлінням житлового господарства, виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів 04.08.1992р. №1282, зареєстровано Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 29.09.1992р. за реєстровим № 56299 згідно реєстраційного посвідчення від 29.09.1992 р. Відповідачами зазначено, що право власності її батька - ОСОБА_7 як що і було порушено, то не договором дарування від 21.06.2016р., а набагато раніше - в 1992 році, коли ОСОБА_5 отримала одноособове право власності на спірну квартиру, оформивши відповідні документи. З цього часу до смерті ОСОБА_7 минуло 24 роки. За ці 24 роки померлий не цікавився станом спірної квартири, необхідністю її утримання, не намагався подати позовних заяв до суду, скарг до будь-яких органів влади про порушення його прав.

Відповідач ОСОБА_5 подала до суду нотаріально засвідчену заяву, в якій позов визнала, та вказала, що на момент укладання оспорюваного договору вона вважала, що вона укладає договір довічного утримання з її сином ОСОБА_6 . Зазначила, що не повідомляла нотаріуса, що перебувала у шлюбі в час, коли частково виплачувався пай за квартиру АДРЕСА_1 , однак про це її ніхто не запитував. Пай виплачувався у шлюбі з ОСОБА_7 . Після розлучення вона з ОСОБА_7 продовжували проживати разом та разом виплачувати пайовий внесок за спільну квартиру.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач та її представник та відповідач ОСОБА_5 наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 08 травня 1965 року, а розірвали шлюб 13 листопада 1979 року.

ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки ЖБК «СОСНОВА ГОРКА» буд.38 від 04.08.1992 року №1282 ОСОБА_5 виплатила повністю вартість квартири у розмірі 10070 рублів (а.с.13).

Згідно довідки ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 . Повна вартість квартири складає 10070 (Десять тисяч сімдесят) рублів. Перший пайовий внесок внесено в червні 1979 року в сумі 4187 (чотири тисячі сто вісімдесят сім) рублів. Повна вартість квартири виплачена в грудні 1990 року. Внесення пайового внеску у розмірі 4187 рублів ОСОБА_5 підтверджується також квитанцією №2 від 05 червня 1979 року (а.с.14-15).

Відповідно до копії договору дарування квартири від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208, ОСОБА_5 подарувала квартиру, АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (а.с.19).

Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (втратив чинність з 01 січня 2004 року, діяв під час сплати вартості спірної квартири у 1979-1990 роках) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У свою чергу частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною другою статті 7 Закону України «Про власність в СРСР» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб (після розірвання шлюбу) пай є його особистим майном.

Відповідно до пункту 43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній з подружжя визнається членом кооперативу. Тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу. Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

З матеріалів справи убачається, що батько позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1965 року по 13 листопада 1979 року. Згідно довідки ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року ОСОБА_5 сплатила перший пайовий внесок в червні 1979 року в сумі 4187 рублів. Повна вартість квартири виплачена в грудні 1990 року.

Таким чином, в період шлюбу ОСОБА_5 було сплачено частину пайового внеску, повністю пайовий внесок було сплачено після розірвання шлюбу, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 не набув права на частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому суд зазначає, що доказів того, що за життя ОСОБА_7 звертався до суду з вимогою про визнання права власності на частку паєнагромадженні суду не надано.

Суд відхиляє доводи позивача по справі щодо виплати іншої частини пайового внеску в період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу.

Так, у судовому засіданні була допитана в якості свідка відповідач по справі - ОСОБА_5 , яка зазначила, що позивач є її дочкою. Підтвердила, що перший внесок за квартиру був внесений у 1979 році, в листопаді цього ж року шлюб між нею та ОСОБА_7 було розірвано. Грошові кошти на сплату іншої частини пайового внеску давав ОСОБА_7 , проте право власності було оформлено на неї.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_5 є його матір`ю. Приблизно з 1980 року вона та її чоловік ОСОБА_7 отримали спірну квартиру, в цей же період оформили фіктивне розлучення, проте продовжували жити разом, робили ремонт у спірній квартирі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_7 був другом її чоловіка. ОСОБА_5 спірну квартиру оформила на себе, в 1979 році ОСОБА_5 та ОСОБА_7 оформили фіктивне розлучення. Пайові внески за квартиру сплачував ОСОБА_7 , оскільки отримував велику пенсію та постійно надавав зі слів ОСОБА_5 їй матеріальну допомогу.

Між тим, суд зазначає, що за життя ОСОБА_7 прав на спірну квартиру не пред`являв, факту спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 не визнавав, питання щодо поділу майна подружжя не ставив. Не просить визнати вказаний факт і позивач по справі. Крім того, факт спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не підтверджено жодними документальними доказами, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є родичами позивача, свідок ОСОБА_9 надала свої покази зі слів ОСОБА_5 . Таким чином, суд вважає непідтвердженими доводи позивача щодо спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу після розірвання шлюбу в 1979 році.

З матеріалів справи убачається, що при оформленні спірного договору дарування від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208, ОСОБА_5 надала нотаріусу довідку Житлово-будівельного кооперативу «ГОРКА» буд. 38 від 04.08.1992 року №1282. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 . Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.09.1992 року за реєстровим номером 56299, згідно реєстраційного посвідчення від 29.09.1992 року. В заяві приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховій Г.І. від 21.06.2016 року ОСОБА_5 зазначено, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності. (а.с.102 т.1).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка є головою правління ОСББ «Соснова гірка» зазначила, що власником спірної квартири вважала ОСОБА_5 і лише у 2016 році вона дізналась, що власником є її син ОСОБА_6 .

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини станом на 30.11.2016 року не належало право власності на частку квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності, підстави для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/5 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні.

Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивач просить про захист не своїх прав, а одного із відповідачів по справі без належного підтвердження повноважень та за відсутності правових підстав.

Щодо клопотання представника відповідачів по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності суд зазначає, що таке клопотання не підлягає задоволенню з врахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.264, 265, 268 ЦПК України , суд

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_4 ), третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна (адреса: м. Харків, вул. Бакуліна 4-а) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному вебпорталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 грудня 2021 року.

Суддя Л.М. Рибальченко