КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3460/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

-відповідача - ОСОБА_1 ,

-представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відшкодування матеріальної та моральної шкоди,завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь різницю між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 30984 гривні 81 копійку, суму встановленого індексу інфляції в сумі 2695 гривень 98 копійок, суму трьох відсотків річних в сумі 731 гривні 24 копійки, витрати зі встановлення вартості матеріального збитку в сумі 2600,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - 2000,00 грн. та судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 25.05.2020 року сталась дорожньо-транспортна пригода з вини ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2020 року по справі №947/15683/20. Внаслідок зазначеної транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб належний позивачеві - марки «ТОЙОТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту якого у відповідності до звіту ФОП ОСОБА_4 за №3006/20 від 21.07.2020 року становить в сумі 49732,93 грн. Оскільки відповідачем, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не було застраховано свої цивільно-правової відповідальності, як власника транспортного засобу перед третіми особами, позивач звернувся з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, яким було здійснено виплату в сумі 18748,12 грн. За наслідком викладеного, різниця між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням становить в сумі 30984 гривні 81 копійку, які відповідачем в добровільному порядку не сплачені, за наслідком чого позивач звернувся до суду з цим позовом. Разом з тим, позивач також просить суд відшкодувати йому інфляційні збитки з суми заборгованості, три відсотки річних, а також витрати понесені на встановлення збитків. Через здійснену дорожньо-транспортну пригоду, не відшкодування відповідачем в добровільному порядку вартості матеріального збитку, тривалого часу та докладання зусиль для його отримання, яке стверджує позивач, він хвилювався, зазнав душевних страждань, за наслідком чого йому було завдано моральної шкоди, яку останній оцінює в сумі 2000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2021 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

12.10.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про витребування доказів, яке ухвалою суду від 22.12.2021 року залишено без задоволення, з підстав пропуску строку на вчинення відповідної процесуальної дії, не подання клопотання про поновлення процесуального строку, а також не наданням доказів на підтвердження неможливості та існуванням складнощів в самостійному отриманні доказів.

25.10.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, разом з заявою про поновлення пропущеного строку, у задоволенні якої ухвалою суду від 22.12.2021 року відмовлено, а відзив на позовну заяву залишено без розгляду.

В судове засідання призначене на 22.12.2021 року позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак під час розгляду справи до суду надійшла заява від представника останньої про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні призначеному на 22.12.2021 року заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав необґрунтованості та безпідставності. Представник відповідача зазначив, що позивач не позбавлений можливості отримати страхове відшкодування в МТСБУ, а уразі незгоди з виплаченою сумою виплати, пред`явити відповідний позов, однак наявності відповідальності у відповідача з виплати такого відшкодування відсутнє.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 , з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.05.2020 року о 16:00 год., в м. Одеса по вул. Академіка Вільямса, біля будинку № 71-А, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не впевнився у безпечності маневру, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_1 , який рухався у попутному напрямку, чим порушив п.10.1 «Правил дорожнього руху» України, за що відповідальність передбачена за ст.124 КУпАП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стосовно ОСОБА_1 було розпочато розгляд справи про адміністративне правопорушення, складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, за наслідком розгляду якої, 25.06.2020 року постановою Київського районного суду міста Одеси по справі №947/15683/20, визнано ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 420 гривень.

Приймаючи обов`язковість постанови суду у справі про адміністративне правопорушення для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, судом приймається вказана постанова в якості належного доказу підтверджуючого винність ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2020 року.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди був зокрема пошкоджено транспортний засіб марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно зі звітом №3006/20 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «ТОЙОТА», н/з НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складеного ФОП ОСОБА_4 21.07.2020 року, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу станом на 07.07.2020 року складає 49732 гривні 93 копійки.

Відповідачем під час розгляду справи вказаний звіт не спростовано, доказів на підтвердження його необґрунтованості чи заперечень не висловлено, висновку експертного дослідження за власним замовленням не надано, клопотань про призначення судової товарознавчої експертизи не заявлялось.

За наслідком чого, поданий позивачем висновок експерта за №3006/20 від 21.07.2020 року приймається судом в якості належного і допустимого доказу.

На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «TOYOTA», номерний знак НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована у встановлений законом спосіб на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2020 року, що підтверджується витягом з централізованої бази даних МТСБУ наявним в матеріалах справи. Відповідачем в спростування вказаних обставин доказів до суду не надано.

Матеріальні збитки, заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25.05.2020 року відповідачем потерпілій особі відшкодовані не були. Доказів, які б спростовували вказане до суду також не надано.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За правилами п.п. «а» п.41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

У зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25.05.2020 року, МТСБУ, на підставі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяви ОСОБА_3 , 21.12.2020 року здійснило останній виплату страхового відшкодування в сумі 18748 гривень 12 копійок, що підтверджується наданими до суду доказами та не спростовувалось відповідачем по справі.

Отже, різниця між встановленою сумою вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням становить 30984 гривні 81 копійка (49732,93 - 18748,12 = 30984,81).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й уразі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Стосовно доводів відповідача та його представника про відсутність обов`язку зі сплати коштів, оскільки вартість відновлювального ремонту не перевищує законодавчих лімітів з виплати страхового відшкодування та у разі незгоди позивача з виплаченим відшкодуванням, останній не позбавлений права на звернення до суду з позовом до МТСБУ, суд вважає безпідставними, оскільки якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі № 754/1114/15-ц, від 13.06.2019 у справі № 587/1080/16-ц, від 17.10.2019 у справі № 370/2787/18, від 30.10.2019 у справі № 753/4696/16-ц, від 21.02.2020 у справі № 755/5374/18, від 22.04.2020 у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_3 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з ОСОБА_1 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що складає встановлену суму у розмірі 30984 гривні 81 копійка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові пленуму № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розрахунок та належного обґрунтування розміру моральної шкоди позивач не надав, а тому, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, закріпленими у ст. 3 ЦК України, суд вважає за доцільне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, у розмірі 500,00 грн., приймаючи беззаперечний факт порушених прав та інтересів позивача, внаслідок чого остання зазначала душевних страждань, з підстав зміни ритму життя та пошкодження власності.

Також, суд вважає підлягаючою задоволенню вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрати за проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 2600,00 грн., сплата яких підтверджується квитанцією №0.0..1 від 14.07.2020 року.

Стосовно вимоги позивача про відшкодування трьох відсотків річних та інфляційних збитків, суд зазначає наступне.

За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 7 червня 2017 року №6-282цс17 та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Разом з тим, судом приймається, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження звернення в позасудовому порядку до відповідача з вимогою про відшкодування різниці між вартістю відновлювального ремонту та сплаченим страховим відшкодуванням, а відтак позивачем не підтверджено початку зобов`язань відповідача з виплати заявленої до відшкодування суми, у зв`язку з чим суд вважає безпідставними доводи про наявність простроченого зобов`язання з боку відповідача, за наслідком чого відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку в сукупності, а також кожному доказу окремо, суд вважає позов ОСОБА_3 підлягаючим частковому задоволенню.

При зверненні до суду з позовом позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (87,37%), та стягує з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 793,32 грн.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 4, 5, 6, 76-78, 81, 82, 89, 102, 110, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 )у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2020 року, у розмірі 30984 (тридцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 81 (вісімдесят одна) копійка та у відшкодування витрат на встановлення вартості матеріального збитку - 2600 (дві тисячі шістсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 )у відшкодування моральної шкоди 500 (п`ятсот ) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 793 (сімсот дев`яносто три) гривні 32 (тридцять дві) копійки.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.12.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.