КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Саламон О.Б.
Апеляційне провадження №22-ц/824/3439/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідившиматеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування, розпорядження, належною йому на праві власності кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачки ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимог обґрунтовував тим , що він є власником квартири за адресою : АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 20 вересня 2017 року .

Між ним та ОСОБА_1 12 березня 2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_1 . Відповідно до п.2.1 договору ,продаж квартири вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 652 250 грн , що є еквівалентом 25 000 доларів США за курсом НБУ ( 26,09 грн за 1 долар США) . Сума договору розстрочується і сплачується покупцем протягом 6 ( шести) місяців у розмірі 104 360 грн ,що є еквівалентом 4000 доларів США ( за курсом НБУ 26,09 грн за 1 долар США) до 30 числа кожного місяця , готівкою або шляхом безготівкового розрахунку . У разі несплати грошових коштів стягуються штрафні санкції розміром 1% від суми платежу за кожен день прострочення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року договір купівлі-продажу, укладений між сторонами, розірвано. При цьому, відповідач добровільноналежну позивачу квартиру не звільняє та не виселяється з неї, чим порушує право власності позивача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року зупинено провадження по справі до закінчення перегляду в касаційному порядку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в цивільній справі №754/1564/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу.

Постановою Верховного Суду від 28 січня 2020 року рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції залишені без змін . ( а.с. 98)

Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року провадження по справі поновлено.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду , відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права . У скарзі зазначала що суд не врахував ту обставину , що вказана квартира була придбана відповідачкою у 2007 році , в тому числі за рахунок кредитних коштів , це єдине її житло . На думку відповідачки суд неправильно застосував положення ст. 109 ЖК УРСР , а також не врахував вимоги Закону України « Про іпотеку» . Просила рішення скасувати , ухвалити нове рішення про відмову у позові .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 25 лютого 2021 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції , між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 12 березня 2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_1 . Відповідно до п.2.1 договору ,продаж квартири вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 652 250 грн , що є еквівалентом 25 000 доларів США за курсом НБУ ( 26,09 грн за 1 долар США) . Сума договору розстрочується і сплачується покупцем протягом 6 ( шести) місяців у розмірі 104 360 грн ,що є еквівалентом 4000 доларів США ( за курсом НБУ 26,09 грн за 1 долар США) до 30 числа кожного місяця , готівкою або шляхом безготівкового розрахунку . У разі несплати грошових коштів стягуються штрафні санкції розміром 1% від суми платежу за кожен день прострочення.

Факт проведення повного розрахунку та виконання умов цього договору підтверджується заявою продавця, справжність та виконання підпису, на якій засвідчується нотаріально і яка буде невід`ємною частиною цього договору або довіреністю виданою продавцем, в якій буде надано повноваження на підписання такої заяви (п. 2.2)

Відповідно до п. 3.3.1 договору, покупець зобов`язаний сплатити за квартиру ціну, зазначену в договорі.

Відповідно до п. 4.6 договору, право власності на придбану квартиру підлягає державній реєстрації ,. Права на нерухоме майно , що є предметом цього договору виникають у покупця відповідно до ст. 334 ЦК України та ст. 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в день такої реєстрації . За домовленістю сторін державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно буде проведено після повного розрахунку сторін, на підтвердження якого буде надано заяву про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально і яка буде невід`ємною частиною цього договору, або довіреністю виданою продавцем, в якій буде надано повноваження на підписання такої заяви.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, на даний час право власності на вказану квартиру залишається зареєстрованим за продавцем (позивачем ОСОБА_3 ), який не надав покупцю (відповідачу ОСОБА_1 ) заяви про повний розрахунок. Така заява продавцем покупцю не надана, оскільки покупець в обумовлений сторонами строк не здійснив розрахунок та не сплатив встановлену договором ціну в повному обсязі.

Оскільки відповідачка в установлений строк не здійснила повний розрахунок з позивачем, то вона не набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 і.

Відповідачка ОСОБА_1 22 липня 2019 року отримала повідомлення від позивача про відмову в прийнятті виконання по договору купівлі - продажу від 12 березня 2018 року (а.с.7 ) .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року договір купівлі-продажу, укладений між сторонами, розірвано.Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення залишено без змін . Постановою Верховного Суду від 28 січня 2020 року рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції залишені без змін ( а.с. 98). Рішення набрало законної сили .

Як встановлено судом, відповідачка добровільноналежну позивачу квартиру не звільняє та не виселяється з неї, чим порушує право власності позивача.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживаннячленів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

Спірна квартира за адресою : АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу, однак у цій квартирі за відсутності законних підстав проживає відповідачка, яка не є членом сім`ї власника.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що виселення відповідача з спірної квартири відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що таке виселення переслідує легітимну мету, зазначену у ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірну квартиру позивача, який тривалий час не може користуватися нею через неправомірні дії відповідача.

Отже виселення відповідача із вказаної квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Посилання апелянта на ту обставину , що квартира була нею придбана за рахунок кредитних коштів, і що квартира має статус іпотечного майна , є безпідставними з таких підстав. Як зазначає ОСОБА_1 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2012 року з неї була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 015 612,61 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн . В рамках виконання судового рішення, іпотекодержатель виявив бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна . Згідно свідоцтва від 05 лютого 2014 року право власності на майно ,а саме квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстровано за ПАТ « Дельта Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ( а.с. 193 ), а відтак з цього моменту квартира втратила статус предмета іпотеки. ПАТ «Дельта банк» , як власник майна , згідно договору купівлі - продажу продав вказану квартиру ОСОБА_2 . Доказів відповідно до ст. 81 ЦПК України, що вказані правочини оспорювались в установленому законом порядку, скасовані, визнані недійсними, ОСОБА_1 не надала ні суду першої інстанції , ні суду апеляційної інстанції. З огляду на вказане,доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують .

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права , підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року залишити без змін .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення , а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2021 року.

Головуючий

Судді