Дата документу 21.12.2021 Справа № 310/1938/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/1938/19 Головуючий у 1 інстанції: Богомолова Л.В.
Провадження № 22-ц/807/3015/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
Провадження № 22-ц/807/3015/21-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року та додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з вказаним позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_3 , ПрАТ «Страхова компанія «АРКС».

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 серпня 2018 року ОСОБА_4 скоїв наїзд на її неповнолітню дитину ОСОБА_2 , 2008 року народження, чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи, медичною документацією, постановою про закриття кримінального провадження від 31 серпня 2019 року.

В результаті заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки під управлінням ОСОБА_4 . ОСОБА_2 потрапила до травматологічного відділення КУ ЗБМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання» з діагнозом: важка ЧМТ, забій головного мозку третього ступеня тяжкості, правобічна субдуральна гідрома, набряк головного мозку, перелом кісток основи черепа, дісторсія шийного відділу хребта, закритий перелом правої ключиці зі зміщенням, травма правого слухового проходу, ангіопатія сітківки обох очей з невеликим перипапилярним набряком.

10 серпня 2018 року ОСОБА_2 була проведена операція - правостороння фрезева трепанація черепа, видалення субдуральної гідроми, лівостороння лікувально-діагностична фрезева трепанація черепа, була проведена оротрахеальна інкубація трубкою №5 з манжетою, а також введені численні медичні препарати, проведені медичні дослідження.

12 серпня 2018 року ОСОБА_2 була виписана з Бердянської міської лікарні для транспортування і подальшого лікування в Запорізьку обласну клінічну дитячу лікарню у важкому стані. 17 серпня 2018 року в Запорізькій обласній клінічній дитячій лікарні Ільїній Г.Є. проведено оперативне лікування та при виписці рекомендовано спостереження у невролога, педіатра за місцем проживання, лікування медикаментами, повторна консультація через 2-3 місяці.

В період з 15 листопада 2018 року по 26 листопада 2018 року неповнолітня ОСОБА_2 повторно перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» під час якого були проведені медичні дослідження, консервативне лікування.

Діями ОСОБА_3 їй, як законному представнику неповнолітньої потерпілої, спричинена матеріальна шкода, оскільки за період лікування з 10 серпня 2018 року по час звернення до суду за рахунок її коштів дитині проводилося стаціонарне лікування в м. Запоріжжя, придбання медичних ліків, а також тричі: 12 серпня 2018 року, 28 серпня 2018 року, 14 листопада 2018 року проводилося дослідження головного мозку.

Крім того, діями ОСОБА_3 спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що неповнолітня дитина в результаті дорожньо-транспортної пригоди перенесла сильне душевне хвилювання, змушена була приймати заспокійливі медичні препарати, пережила сильний переляк, фізичний біль з втратою свідомості, перенесла медичні маніпуляції (операції,наркоз) для збереження життя і відновлення здоров`я. Протягом 2018-2019 років ОСОБА_2 , знаходиться на домашньому навчанні, оскільки за станом здоров`я не може відвідувати навчальний заклад, позбавлена можливості повноцінного спілкування з однолітками, не приймає участі у шкільних заходах, святах, олімпіадах.

На підставі зазначеного просила:стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» (попередня назва АТ «Страхова компанія «АХА Страхування») на її користь матеріальний збиток в розмірі 20 377,94 грн. та моральну шкоду в розмір 179 622,06 грн., стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 6173,52 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., витрати на правничу допомогу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року з виправленою опискою ухвалою суду від 11 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «АРКС» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 11649 гривен 10 копійок та страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 582 гривні 45 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 2588 гривен 42 копійки та моральну шкоду в розмірі 5000 гривен.

У решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 червня 2021 року стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь держави судовий збір в розмірі 442 гривні 23 копійки. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на корить держави в розмірі 399 гривень 01 копійка.

В стягненні витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання доказів на підтвердження заподіяння ОСОБА_3 шкоди та її розміру, перебування на лікуванні з дитиною та втрату заробітку, доведеність спричинення моральної шкоди, доведеність розміру витрат на правничу допомогу, просила скасувати рішення суду в частині розміру матеріальної та моральної шкоди, задовольнивши позов в повному обсязі, скасувати додаткове рішення в частині витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що в діях ОСОБА_3 були відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, в діях малолітньої ОСОБА_2 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, кримінальне провадження закрите в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, за відсутністю вини водія не настає відповідальність страховика, позивач або інші особи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування не звертались, документів не надавали, відсутні підстави для застосування правил п. 24.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законом не передбачена можливість відшкодування втраченого заробітку, перебування у відпустці, тощо, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимог щодо стягнення вартості матрацу та блендера та правничої допомоги, обґрунтовано зменшено розмір відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення не підлягають задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» відшкодування майнової шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, суд першої інстанції виходив із того, що діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована, порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди в цьому випадку регулюється також нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався вимогами статей 1167, 1187 ЦК України та дійшов висновку про те, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 5 000, 00 грн.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.08.2018 року водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час зустрічного роз`їзду з пасажирським автобусом ПАЗ-3205СПГ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за автобусом у невстановленому для переходу місці, не впевнившись у відсутності небезпеки, порушивши вимоги пунктів 4.8,4.10 та підпунктів а),б) пункту 4.14 Правил дорожнього руху України, вибігла на проїзну частину.

В результатідорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, з якими її було доставлено на лікування до КУ БМР «Бердянське ТМО» (т.2, а.с.20-22).

По факту дорожньо-транспортної пригоди внесено відомості до ЄРДР за № 0002643 від 11.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №30 від 24.01.2019 року, неповнолітня ОСОБА_5 , 2008 року народження, потрапила в травматологічне відділення КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання» з діагнозом: тяжка ЧМТ, забій головного мозку третього ступеня тяжкості, правостороння субдуральна гідрома, набряк головного мозку, перелом кісток основи черепа, дисторсія шийного відділу хребта, закритий перелом правої ключиці зі зміщенням, згідно описової частини наданої медичної документації. Вищевказані тілесні ушкодження ймовірно виникли від дії тупого предмету, можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди, можливо від удару о виступаючі конструкції автомобіля, ймовірно в строк, вказаний в ухвалі, кваліфікуються в сукупності як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, згідно з п.п.2.1.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (т.1, а.с.5-6).

Випискою із медичної карти стаціонарного хворого №1633 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується, що ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання» з 10.08.2018 року по 12.08.2018 року (т.1, а.с.7 ).

Згідно з Випискою з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні загальної хірургії КУ «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» у період з 12.08.2018 року по 31.08.2018 року (т.1, а.с.9).

Крім того, Випискою із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується, що дитина знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні загальної хірургії КУ «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» з 15.11.2018 року по 26.11.2018 року.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Частиною першою статті 1197 ЦК України визначено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Постановою слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 березня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002643 від 11.08.2018 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення (т.1, а.с.212-214). Зазначена постанова на час ухвалення рішення судом першої інстанції не скасована.

Проте матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому правильним є висновок суду про те, що відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається.

Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , пов`язана з експлуатацією автомобіля ВАЗ 2121 реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у АХА «Страхування» (після зміни найменування - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС») згідно поліса №АК/8260622 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 200 000 грн., за майнову шкоду - 100 000 грн., розмір франшизи становить 2000 грн. (далі - Поліс) (т.1, а.с.122).

Заперечення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про те, що позивач не зверталася в установлені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строки, не є обґрунтованими з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 65/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначила про таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 зазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Із матеріалів справи випливає, що позивач звернувся з позовом до страхової компанії у межах строків, передбачених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із страхової компанії всю суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю та завдану моральну шкоду, відповідно до наданих позивачем документів та обмежень, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема матеріальну шкоду в сумі 11 649 гривен 10 копійок та страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 582 гривні 45 копійок.(що становить 5% від розміру матеріальної шкоди).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 23 цього Закону встановлено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів (пункт 24.1 статті 24 Закону № 1961-IV).

Відповідно до п.24.2 ст.24 Закону № 1961-IV мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Тобто, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, пунктом 24.2 ст.24 № 1961-IV передбачено IV мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, який може бути сплачено Страховиком виключно у випадку стаціонарного лікування, виключно за відсутності документального підтвердження розміру витрат на лікування, або якщо підтверджені документально витрати на лікування менше мінімального розміру страхового відшкодування, встановленого п.24.2 Закону - 1/30 розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що документально підтверджені витрати на лікування потерпілої ОСОБА_2 , 2008 року народження більше, ніж встановлений пунктом 24.2 Закону мінімальний розмір страхового відшкодування, виплата страхового відшкодування здійснюється за документально підтвердженими витратами на лікування відповідно до п.24.1 Закону, а отже суд дійшов правильного висновку про відмову у позові в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що матері потерпілої було відмовлено у видачі листка непрацездатності, а тому вона була вимушена знаходитись у відпустці за власний рахунок, не спростовують висновків суду в цій частині, оскільки пунктом 24.2 ст.24 Закону № 1961-IV не передбачено можливості відшкодування Страховиком втраченого заробітку, перебування у відпустці, тощо.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на необґрунтоване виключення судом з матеріальних витрат позивача вартості матрацу на суму 1530,60 грн. та блендера на суму 1498 грн., оскільки необхідність здійснення зазначених витрат на побутові предмети не підтверджена відповідними медичними довідками.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду надано квитанцій на придбання ліків та проходження медичного обстеження на загальну суму 11 649,10 грн.. На спростування зазначених висновків суду, позивач не наводить перелік всіх витрат та не зазначає в апеляційній скарзі, які саме витрати, на яку суму, підтверджені належними платіжними документами, суд не врахував при ухваленні рішення.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає неприйнятними.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд безпідставно лише частково задовольнив позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 вартості проїзду до м. Запоріжжя та в зворотному напрямку до м. Бердянська в наступні дати: 11.08.2019 року, 15.08.2019 року, 26.08.2019 року, 28.08.2019 року не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Матеріали справи містять копії чеків за квитки на проїзд з м. Бердянська до м. Запоріжжя та в зворотному напрямку в наступні дати: 14.08.2019 року, 15.08.2019 року, 27.08.2019 року, 28.08.2019 року на загальну суму 1529 грн. 42 коп. (т.1, а.с.210-211), вартість яких враховано судом першої інстанції, а також: чеки за квітки на проїзд 31.08.2018 року, 14.11.2018 року, 15.11.2018 року (т.1, а.с.24).

При цьому в матеріалах справи відсутні копії платіжних документів на проїзд в дати, які зазначені в апеляційній скарзі, зокрема: 11.08.2019 року, 26.08.2019 року. До того, суд першої інстанції правильно вказав в рішенні, що позивачем надано 3 копії квитків на 14.11.2018 року (т.1, а.с.24, 27).

В силу вимог статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Розмір страхового відшкодування моральної шкоди, яку стягнуто судом зі страхової компанії 582,45 грн. (що становить 5% від розміру матеріальної шкоди 11649,10 грн.), відповідає вимогам статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає неприйнятними.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку проте, що доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 колегія суддів виходить з наступного.

Постановою слідчого Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 березня 2020 року кримінальне провадження, за ознаками кримінального правопорушення внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000309 від 09 листопада 2017 року закрито, у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Главою 4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил), регулюються обов`язки та права пішоходів.

Згідно з п. 4.7 Правил пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

За змістом п. 4.8 Правил якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.

Відповідно до п. 4.10 Правил перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються.

Згідно з п. 4.14 Правил пішоходам забороняється, зокрема:

а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;

б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.

Встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стала груба необережність самої потерпілої ОСОБА_2 , яка, знехтувала правилами дорожнього руху, зокрема пунктів 4.8,4.10 та підпунктів а)б) пункту 4.14 Правил дорожнього руху України та з невстановлених причин вибігла на проїжджу частину дороги.

При цьому в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не заперечувала той факт, що під час дорожньої-транспортної пригоди 10.08.2018 року саме вона була разом з дитиною, коли остання, порушивши правила дорожнього руху вибігла на проїжджу частину дороги.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року).

Системний аналіз й тлумачення зазначених норм права вказує, на те, що суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненої потерпілій внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, із його володільця, незалежно від його вини.

Суд першої інстанції врахував характер душевних страждань, яких зазнала малолітня потерпіла внаслідок ушкодження здоров`я, перенесений у ході лікування фізичний біль, тривалий характер відновлення здоров`я, необхідність знаходитись на домашньому навчанні, оскільки за станом здоров`я була позбавлена можливості відвідувати навчальний заклад, повноцінно спілкуватись з однолітками, та, беручи до уваги наявність у діях саме потерпілої ознак грубої необережності, яка стала причиною дорожньо-транспортної пригоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтованою, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Вирішуючи питання в частині доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, колегія суддів зазначає про наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо); документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо), а також документи на підтвердження надання адвокатом та отримання клієнтом професійної правничої допомоги (акт приймання-передачі), із детальним описом вчинених ним відповідних дій (не тільки щодо участі в судових засіданнях, а інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, зокрема, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів тощо) Зазначені витрати позивача мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 140 ЦПК України розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріали справи містять акт виконаних робіт від 10 вересня 2019 року на суму 7000 грн., який містить перелік дій, виконаних як в межах цієї цивільної справи, так і в кримінальному провадженні без визначення конкретної вартості окремої послуги, лише із зазначенням загальної вартості послуг, що робить неможливим розмежування таких витрат та відокремлення витрат саме в межах цивільної справи.

Таким чином, зазначаючи у позовній заяві про суму судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач очікує понести при розгляді справи в суді першої інстанції, та надаючи лише вищезазначений акт, позивач під час розгляду не конкретизувала, яка сума таких витрат понесена нею у суді першої інстанції у межах цієї цивільної справи, попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат не навів, детального опису вартості конкретно визначених робіт (послуг) у цій справі не надала.

Така позиція суду узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року, у справі № 522/17845/15-ц від 18.12.2019 року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачі на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року залишити без задоволення..

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 червня 2021 року у цій справі залишити без задоволення.

Додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2021 року

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

Г.С. Подліянова