Номер провадження: 22-ц/813/1425/21
Номер справи місцевого суду: 509/1435/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

ОСОБА_3 25 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та поділ спільного майна подружжя. В подальшому, 02 квітня 2019 року, уточнила свої вимоги та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 18.01.2017 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., та зареєстровано у реєстрі за № 7-31, визнати земельну ділянку кадастровий номер :01:003:4360 за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,07 га, земельну ділянку кадастровий номер :01:003:4361 за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,055 га, автомобіль SSANG, модель YONGKYRON, 2008 року випуску, номер кузову (шассі, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та BMW, модель 520і, 1998 року випуску, номер кузову (шасі, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 спільним сумісним майном подружжя, поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:003:4360 за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,07 га, на автомобіль SSANG, модель YONGKYRON, 2008 року випуску, номер кузову (шасі, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Свої вимоги мотивувала тим, що майно було придбано у шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, її колишній чоловік, відповідач ОСОБА_2 розпорядився їх власністю без її згоди, шляхом продажу земельної ділянки розміром 0,125 га відповідачу ОСОБА_1 , який в подальшому розділив земельну ділянку на дві окремі розмірами 0,055 га та 0,07 га з присвоєнням окремих адресів. Позивач вважає, що відповідачі, таким чином намагалися приховати спільне сумісне майно, яке підлягає розподілу між подружжям.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельної ділянки АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстровано у реєстрі за №7-31. Визнано земельні ділянки № НОМЕР_5 площею 0,07 га (кадастровий номер :01:003:4361) та №4-а площею 0,055 га (кадастровий номер :01:003:4360) по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнано автомобіль "SSANG YONG KYRON", 2008 р.в., номер кузову (шасі, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та "BMW-520i", 1998 р.в., номер кузову (шасі, рами) НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) права власності на земельну ділянку № НОМЕР_5 площею 0,07 га (кадастровий номер :01:003:4361) по АДРЕСА_1 . Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль "SSANG YONG KYRON", 2008 р.в., номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у рівних частках на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 10105 гривень 20 копійок.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 15 грудня 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

15 грудня 2021 року до апеляційного суду від адвоката Іванова О.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що він знаходиться в режимі самоізоляції, та маю ознаки захворювання ОРВІ.

Розглянувши заяву сторони позивача, судова колегія дійшла висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторони у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».

Отже, адвокат Іванов О.М. не позбавлений можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Крім того, у пп. 2 п. 1.3. Правил організації ефективного цивільного судочинства передбачено, що не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи стан здоров`я, не підтверджений відповідними медичними довідками (лікарняним) та/або з датою, що безпосередньо передує даті проведення призначеного слухання крім випадків, коли з наданого медичного документу прямо вбачається протипоказання проти участі в судовому засіданні та/або коли медичне втручання призначене на час судового засідання.

На підтвердження перебування на самоізоляції та наявності ознак ОРВІ заявником не надано жодного належного та допустимого доказу.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини, що склались між сторонами по справі стосовно поділу майна подружжя та визнання майна об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя врегульовані Сімейним кодексом України(СК України) та Цивільним кодексом України (ЦК України).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до п. «а» ч.2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 28 лютого 1993 року у Палаці урочистих подій м. Одеса був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис №304.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 1519/12885/2012 від 31 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано.

Під час шлюбу подружжям було придбано у власність земельну ділянку АДРЕСА_2 кадастровий номер :01:003:0592, на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою А.А., та зареєстровано у реєстрі за № 828, на ім`я ОСОБА_2 . Частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку визначені не були, в натурі не виділені, як і не був визначений порядок користування цим майном. Тобто спірна земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

Також під час перебування у шлюбі ними було придбано два автомобіля: «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., номер кузову (шассі, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та «BMW 520і», 1998 р.в., номер кузову (шасі, рами) НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 .

Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя між Позивачем та ОСОБА_4 не було. Жодного доказу існування домовленості при поділі спільного сумісного майна між колишнім подружжям не надано.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу до протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ПайнВеліДевелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користування своєю власністю.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі ст.65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

28 лютого 2007 року будо укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 кадастровий №:01:003:0592, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою А.А., та зареєстровано у реєстрі за № 828. У ч.2 п.10 зазначеного договору, позивачем було надано згоду на придбання земельної ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_2 , що підтверджує факт придбання її у спільну сумісну власність.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18 січня 2017 року відповідач ОСОБА_2 розпорядився спільним сумісним майном подружжя шляхом відчуження на користь відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,125 га за договором купівлі-продажу від 18.01.2017 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., та зареєстровано у реєстрі за № 7-31. У п. 3.2 спірного договору купівлі-продажу від 18.01.2017 року ОСОБА_2 засвідчив, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його приватною власністю, набута ним поза шлюбом за власні кошти, про що ним подано заяву.

Таким чином, ОСОБА_2 , в порушення вимог діючого законодавства, на свій власний розсуд, без письмової нотаріально засвідченої згоди позивача розпорядилася предметом спільної сумісної власності подружжя - земельною ділянкою площею 0,125 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:003:0592.

27 квітня 2017 року Виконкомом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області було прийнять рішення №128, згідно із якого, у результаті поділу земельної ділянки площею 0,125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебувала у власності ОСОБА_1 , розташованої в АДРЕСА_1 , у результаті поділу утворюються дві нові ділянки з новими адресами: земельна ділянка, площею 0,055 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,07 га , за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, новий власник, ОСОБА_1 , після подання позивачем позову до суду, та після забезпечення позову ухвалою суду від 16 травня 2017 року шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, 21.07.2017 року зареєстрував право власності на земельні ділянки № НОМЕР_7 та № НОМЕР_5 , площею 0,055 га та 0,07 га відповідно, що підтверджується Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.03.2019 року за №159853049 та № 159852534, що містяться у матеріалах справи.

Згідно з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.03.2019 року за №159858797, відомості про земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0592 відсутні.

На підставі встановлених фактів, підтверджених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що доводи позивача, стосовно приховання відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

За таких обставин, відповідно до ч.ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

При відчуженні спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_1 поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 міг лише за згодою позивача.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.1 ст. 219 ЦК України, в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-435цс18, згідно із якого розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Тому, ч. 4 та ч. 5 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Також, п.п. «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7, передбачено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом.

Частинами 1, 2 ст.71 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна.

Так як судом першої інстанції правильно встановлено, що земельна ділянка, площею 0,125 га кадастровий номер :01:003:0592 вже не існує, а замість неї зареєстровані дві окремі ділянки, суд вважає доцільним визнати земельні ділянки № НОМЕР_5 площею 0,07 га (кадастровий номер :01:003:4361) та №4-а площею 0,055 га (кадастровий номер :01:003:4360) по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та поділити спільне майно подружжя, шляхом виділу позивачу однієї окремої земельної ділянки№ НОМЕР_5 , площею 0,07 га (кадастровий номер :01:003:4361) по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Так як, у шлюбі подружжя придбало два автомобілі: «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., та «BMW 520і», 1998 р.в., то суд першої інстанції правильно вважав доцільним поділити між колишнім подружжям рухоме майно, шляхом визнання за позивачем право власності на автомобіль «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., номер кузову (шассі, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В даному випадку строк позовної давності для звернення до суду розпочинається з моменту укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто з 18 січня 2017 року

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг цього не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 28 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк