Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Бондаря В.Я., повний текст судового рішення складений 02 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків в порядку ст. 625 ЦК України, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків в порядку ст. 625 ЦК України, в якому просив стягнути на свою користь з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 325 грн. 36 коп., та інфляційні збитки в розмірі 7 772 грн. 90 коп.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року у справі №522/13690/17, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії згідно довідки про нараховане грошове забезпечення №448 від 13.05.2017 року, які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед звільненням з військової служби, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі, який обчислюється з грошового забезпечення до складу якого включені щомісячна додаткова грошова винагорода, винагорода за перебування в зоні АТО, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація, винагорода за виконання поставлених бойових завдань на території противника, які отримував ОСОБА_1 протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби. Зобов`язано Головне територіальне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 25.01.2017 року. Рішення набрало законної сили.

Однак, нарахована доплата пенсії ОСОБА_1 за період з 25.01.2017 по 31.12.2017 в сумі 63 654,98 грн. зарахована на поточний рахунок по додатковій відомості лише 25.05.2020 року відповідно до протоколу від 19.05.2020 №23 засідання Комісії з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у відповідності до постанови КМУ №649 від 22 серпня 2018 року.

Позивач вважає, що через протиправні дії відповідача, позивач не своєчасно отримав виплату суми недоплаченого основного розміру пенсії, і як наслідок поніс збитки, а тому з відповідача підлягають стягненню, у відповідності до норм ст.625 ЦК України, встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, та три проценти річних від простроченої суми з 28 серпня 2018 року (дата набрання законної сили рішень судів у справі №522/13690/17) по 25 травня 2020 року (дата часткової виплати недоплаченої частини основного розміру пенсії), на підтвердження суми яких надано відповідний розрахунок.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 3325 грн. 36 коп. та інфляційні збитки в розмірі 7772 грн. 90 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції проігноровано, що розмір пенсії позивача на виконання судового рішення обчислено до дати проведення перерахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», тобто до 01.01.2018, тому сума заборгованості, яка надавалась позивачу раніше, визначена помилково.

Вважає, що Головне управління не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України, тому вказані норми до спірних правовідносин не застосовуються.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають вимогам закону, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами з причини несвоєчасного виконання рішення суду відповідачем, і відповідно позивач просить стягнути інфляційні втрати за прострочення виконання основного зобов`язання і три проценти річних від простроченої суми, на підставі 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року у справі №522/13690/17, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 згідно довідки про нараховане грошове забезпечення №448 від 13.05.2017 року, які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед звільненням з військової служби, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі, який обчислюється з грошового забезпечення до складу якого включені щомісячна додаткова грошова винагорода, винагорода за перебування в зоні АТО, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація, винагорода за виконання поставлених бойових завдань на території противника, які отримував ОСОБА_1 протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби. Зобов`язано Головне територіальне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 25.01.2017 року.

Постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року набрала чинності з моменту її прийняття.

Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 від 15.06.2020 року, у випадках, коли в рішенні суду не визначено кінцевої дати періоду, за який слід здійсниш перерахунок пенсії, виплата за рішенням судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжується до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача. Враховуючи викладене, розмір пенсії ОСОБА_1 на виконання судового рішення обчислено до дати проведення перерахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», тобто до 01.01.2018, тому сума заборгованості, яка надавалась ОСОБА_1 раніше, визначена помилково. Розмір пенсії ОСОБА_1 з урахуванням рішення суду з 01.01.2020 по теперішній час становить 10818,70 грн. Нарахована доплата пенсії та період з 25.01.2017 по 31.12.2017 в сумі 63654,98 гри зарахована на поточний рахунок ОСОБА_1 по додатковій відомості 25.05.2020 року відповідно до протоколу від 19.05.2020 № 23 засідання Комісії з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідач, всупереч встановленого рішенням суду обов`язку, вчинив дії які свідчать про несвоєчасне виконання ним зобов`язань, визначених рішенням суду, в результаті чого позивач із затримкою отримав виплату суми недоплаченого основного розміру своєї пенсії з 28.08.2018 року (день набрання чинності рішенням суду) по 25.05.2020 року (день фактичного часткового виконання рішення суду).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків в порядку ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом ст.ст.524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Водночас, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

У ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

В зв`язку з цим, аналіз вищезазначених норм дає підстави зробити висновок, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту затримки з виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії.

На підтвердження суми 3% річних та суми інфляційних втрат, позивачем надано відповідний розрахунок, який не був спростований відповідачем.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимогта стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 3325 грн. 36 коп. та інфляційні збитки в розмірі 7772 грн. 90 коп.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про те, що Головне управління не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України, тому вказані норми до спірних правовідносин не застосовуються, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі судового рішення зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 , який прострочив його виконання, а тому на підставі ст. 625 ЦК України повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

При цьому, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра