ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/852/21
Провадження № 22-ц/4820/1217/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю: учасника справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №682/852/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2021 року (суддя Шевчук В. В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Нова Пошта» про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 08 квітня 2021 року він отримав повідомлення від відповідача про необхідність отримання поштового відправлення №6331. Того ж дня близько 17 год він прийшов у відділення №3 ТОВ «Нова Пошта» по вул. Я .Мудрого у м. Славута, щоб забрати свою посилку, але працівники відмовились обслуговувати його, оскільки він був без одягнутої маски. При цьому, працівники відповідача не могли пояснити йому законні підстави для відмови виконати публічний договір. Таким чином, вважає, що має місце порушення відповідачем положень п. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Внаслідок таких дій відповідача позивач поніс матеріальні збитки, згідно зі ст. 22 ЦК України, розмір яких становить 9340 грн.

Крім того, як зазначає позивач, незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 500 000 грн. Моральна шкода полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок порушення його прав.

Враховуючи наведене, позивач просив суд зобов`язати відповідача виплатити йому матеріальну шкоду, а саме упущену вигоду в розмірі річного доходу за 2020 рік; зобов`язати відповідача виплатити моральну шкоду у розмірі 500 000 грн за погіршення його здоров`я у зв`язку із протиправними діями; зобов`язати відповідача віддати позивачу посилку без плати за зберігання.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоовлення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що про судове засідання 17.05.21 був повідомлений не судовою повісткою, а ухвалою суду про відкриття провадження у справі. Зазначає, що суд не проявив власної ініціативи у витребуванні оригіналів електронних доказів та не виконав процесуальну дію огляду доказів за місцезнаходженням. Вважає, що суд мав виконати свій процесуальний обов`язок щодо всебічного розгляду справи. Посилається на те, що суд, в порушення ст. 275 ЦПК України, не надіслав йому копію повного судового рішення рекомендованим листом, крім того належно не посвідчив ухвалу про виправлення описки, безпідставно не прийняв відзив представника відповідача.

Позивач вважає, що запроваджені Кабінетом Міністрів України заборони призвели до обмеження його конституційних прав і свобод, а діями відповідача порушено його права споживача, не виконано публічний договір, наявна презумпція вини відповідача, що свідчить про підставність позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Нова Пошта» посилається на правильність, вмотивованість, об`єктивність, справедливість та законність рішення суду першої інстанції. Вважає, що доводи, які позивач навів в апеляційній скарзі, не містять даних та доказів про неправомірність судового рішення суду першої інстанції та про допущення місцевим судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції достовірно встановив правомірність дій відповідача щодо відмови обслуговувати ОСОБА_1 без одягнутих засобів індивідуального захисту, оскільки постановою КМУ №1236 встановлена заборона для суб`єктів господарювання надавати послуги особам без засобів індивідуального захисту.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, місце і час слухання справи повідомлений належним чином. Крім того, від товариства надійшла заява про слухання справи у відсутності представника відповідача.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2021 на ім`я позивача у відділення ТОВ «Нова Пошта» №3 в м. Славута надійшло поштове відправлення №6331. Цього ж дня позивач з`явився у вказане відділення з метою отримання відправлення, однак працівниками відділення в обслуговуванні позивача було відмовлено, оскільки позивач не одягнув засобів індивідуального захисту.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків, позивач просив стягнути їх на підставі ст.. 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 с. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз`ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу гарантується статтею 27, 49 Конституції України.

Статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року (Закон №1645-III) карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2-3 Розділу X «Прикінцеві положення» Закону №1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

З 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Зокрема, в Постанові КМУ № 1236 зазначено, що на період дії карантину заборонено, зокрема, перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Крім того, з 24 лютого 2021 року на території України встановлюється жовтий рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється: 12) діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів, у яких зокрема: обслуговуються покупці без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання (через вікна видачі, тераси тощо).

Обмеження, встановлені Постановами КМУ встановлені з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2(далі-COVID-19) та є профілактичним заходом у відповідності до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на які гарантоване ст. ст. 27, 49 Конституції України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що необхідність носіння маски зумовлене обов`язковістю на всій території України постанов Кабінету Міністрів України щодо запровадження карантину на виконання ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а отже, на відповідача ТОВ «Нова Пошта» не може бути покладена цивільно-правова чи інша відповідальність за прийняття рішення нормативно-правового характеру Кабінетом Міністрів України.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що у разі незгоди із відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України нормативно-правового характеру у формі постанов, позивач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом.

Відтак, оскільки в даній справі судом не встановлено факту порушення прав та законних інтересів позивача, факту неправомірності дій відповідача, які можна розцінювати як невиконання покладених на підставі законів обов`язків відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, і щодо видачі поштового відправлення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Крім того, доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Порушень норм процесуального права, які слугували б підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не встановив.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай